KAMPUSOPPIVA
How to co-create campus?
NENONEN, KÄRNÄ, JUNNONEN, TÄHTINEN, SANDSTRÖM [TOIM.]
Juvenes PrintTampere 2015
Suvi Nenonen, Sami Kärnä, Juha-Matti Junnonen,Sari Tähtinen, Niclas Sandström (toim.)
KAMPUSOPPIVA
How to co-create campus?
SUOMEN YLIOPISTOKIINTEISTÖT OYTampere 2015
ToimituskuntaSuvi Nenonen, Sami Kärnä, Juha-Matti Junnonen, Sari Tähtinen, Niclas Sandström
OPPIVA KAMPUS - How to co-create campus?
Ulkoasu ja taittoSanna Peltoniemi
PainoJuvenes Print, Tampere 2015
ISBN 978-952-15-3478-2 (printed)ISBN 978-952-15-3479-9 (PDF)
Yhtä tärkeää kuin uudet ratkaisut
oppimisympäristössä on se, miten ne
toteutetaan ja otetaan haltuun yhdessä
käyttäjien kanssa.
”
4 5Oppiva kampus
Alkusanat
Oppiva kampus –kirja kutsuu lukijansa Suomen kampuksille, joissa on vuosina 2011-2015 tutkittu ja kehitetty tulevaisuuden oppimisympä-ristöjä. Monialaisen tutkijajoukon kokosi yhteen Olli Niemi Suomen Yliopistokiinteistöt Oy:stä. Yhteinen tutkimustyö on ollut laajuudes-saan ja monialaisuudessaan merkittävä askel rakennetun ympäristön kehittämisessä. Suomen asema koulutuksen edelläkävijämaana saa tähän kirjaan kootuista artikkeleista lisää ilmaa siipiensä alle. Kaksikieliseen kirjaamme on koottu tutkimustietoa ja perus-teluja uusille ratkaisuille, joita oppimisympäristöissämme kehitetään kiihkeästi niin meillä kuin muuallakin. Toivomme, että Oppiva kampus -kirjan luvut innostavat ja kannustavat lukijoita kokeilemaan, oppimaan ja onnistumaan. Tulevaisuuden oppimisympäristöjä käsitellään kampusyhtei-sön, kestävän kehityksen, yhteiskehittämisen ja monialaisen oppimisen näkökulmista. Tutkimusohjelman alkaessa unelmoimme kokoelmasta uusia tilatyyppejä – ohjelman loppuessa olemme huomanneet, että yhtä tärkeää kuin uudet ratkaisut on se, miten ne toteutetaan, yhdessä käyttäjien kanssa. Uusien oppimisympäristöjen kehittäminen on yhteistoimintaa usean toimijan välillä, monialaisesti ja moniäänisesti. Moninaisuus on koottu tähän kirjaan. Kirjoittajina on niin fyysisen, virtuaalisen kuin sosiaalisen tilan osaajia ja asiantuntijoita. Monialainen tutkimustyö on ollut oppimismatka, jossa eri alojen käsitteet, menetelmät ja viiteke-hykset ovat innostaneet rikastavaan vuoropuheluun ja yhteistyöhön.
Suomen yliopistokiinteistöt ovat tutkimusohjelman aikana toteuttaneet yhteensä 26 demonstraatiohanketta omilla kampuksil-laan. Hankkeille on ollut tyypillistä monitilallisten ja monikäyttöisten oppimisen, tutkimisen ja työn tekemisen ympäristöjen ja yhteissuun-nittelun toteuttaminen ja arviointi. Tämän lisäksi tutkimusohjelma on houkutellut mukaan muita oppimisympäristöjen kehittäjiä. Kiitämme kaikkia kirjoittajia, teoksen toimituskuntaa ja taittajaa sekä Rakenne-tun ympäristön strategista huippuosaamisen keskittymää – on ollut ilo kulkea yhdessä tämä oppimisen matka ja odotamme innolla yhteisiä tulevia askeleita. Vaikka Tulevaisuuden oppimisympäristöt työpaketti osana Sisäympäristö-ohjelmaa loppuu, uskomme, että yhteinen kehittäminen ja oppiminen jatkuu. Uusi oppiminen, ohjaaminen, tutkiminen sekä työn tekeminen käsikirjoittuvat sivu sivulta tähän kirjaan – toivomme, että nämä ajatukset ja oivallukset käsikirjoittuvat ja jalostuvat oppimis-ympäristöihimme kautta maan.
Kalevalan päivänä 28.2.2015 Tampereella
Olli Niemi ja Suvi Nenonen
6 7Oppiva kampus
1 Kampus yhteisön alustana
Arvon yhteisluominen yliopistokampuksilla...................................................58Uudet arkkitehtoniset ratkaisumallit muuttavat kampuksien ilmettä.......72Core Team: management of co-creation...........................................................94Mun, sun, meitin kampus - Lahden kampuskehitys.....................................108Kirjaston muodonmuutos Oppimiskeskukseksi...........................................122
2 Kampus kestävänä alustana
Does academic identity reflect the campus image?...........................134Learning sustainability in campus areas..............................................146Energiaomavarainen kampus.................................................................158Human & green workplace design in the university.........................166Akustiikka ja uusi oppimisympäristö..................................................182Sisäilmasto-olosuhteet ja kokoustilanteet...........................................196
3 Kampus- kehittämisen menetelmiä
Digitally supported collaboration and communication place..............212Kyselystä käytännön kampuskehittämiseen..............................................222Käyttäjän kokemus tilojen kehittämisessä.................................................238Kohti uusia oppimisympäristöjä – käsikirja muutokseen.....................246Yhteissuunnittelun prosessi Charrette.......................................................256Oppimistilojen yhteissuunnittelua– opiskelijat aktiivisina osallistujina .........................................................272Käyttäjäkokemuslähtöiset coworking tilatja -paikat oppimisympäristöissä..................................................................288
4 Kampus monenlaiselle oppimiselle
Promoting meaningful learning.............................................................................304How to co-learn in campus......................................................................................320Vuorovaikutteisuutta tukeva teknologia– kokemuksia välineistä ja vuorovaikutuksesta...................................................338Laboratorioiden yhteiskäyttö yliopistokampuksella..........................................350What makes a Place? Claiming spaces forinfomal and soscial learning....................................................................................360Pihazzo – kampuskahviloiden ja -ravintoloiden monikäyttöisyys.................378
Tiivistelmät.....................9
Sisällys
Kirjoittajat.........................................393RYM-SHOK Sisäympäristö............406
8 9Oppiva kampus
Tiivistelmät
10 11Oppiva kampus
Arvon yhteisluominen yliopistokampuksillaEelis Rytkönen & Ville Korpinen
Tämän tutkimuksen tarkoituksena on tarjota yliopistojen hal-linnossa työskenteleville ja kampusjohtajille ohjenuoria, joiden avulla näitä uudenkaltaisia kehityskulkuja voidaan tukea. Aihetta lähestytään liiketoimintamallinäkökulmasta erityishuomion kiinnittyessä yliopis-ton arvonluontiin. Loppukäyttäjävetoisten hankkeiden luoman arvon havainnollistamiseksi analysoitiin viittä Aalto-yliopiston Otaniemen kampuksella sijaitsevaa kohdetta. Aineistoa kerättiin haastatteluin ja työpajoin, joita täydennettiin verkossa saatavilla olleella datalla.Tulokset viittaavat siihen, että tukeakseen tätä uudenlaista kehitystä yliopistojen kampusjohtajien tulisi: keskittyä eri kampuskäyttäjä-ryhmien muuttuviin tarpeisiin; tehdä yhteistyötä kampusyhteisöjen ulkoisten ja sisäisten sidosryhmien kanssa; tunnistaa niitä uusia aktiviteetteja, jotka mahdollistavat tehokkaita oppimis- ja työsken-telyprosesseja; tukea tilojen monikäyttöisyyttä; sekä lisätä tilojen käyttäjien välisiä synergioita. Kampusjohtajat tulevatkin tarvitsemaan kokonaisvaltaisempia viitekehyksiä ja työkaluja kampuskokonaisuuden ja sen ydintoimintojen tukemiseen ja johtamiseen.
Nykyään oppiminen ja työnteko ovat pitkälti ajasta ja paikasta riip-pumattomia. Kun oppimiseen ja työskentelyyn käytettävät välineet, ajankohdat ja paikat määräytyvät yksilöllisten tarpeiden ja rutiinien mukaan, on näiden toimintojen tehokas tukeminen tilanäkökulmasta muuttunut aiempaa monimutkaisemmaksi. Samaan aikaan yliopistojen tilankäyttöasteet ovat alhaiset, ylläpitokustannukset korkeat ja loppu-käyttäjien tarpeet hyvin erilaisia. Loppukäyttäjät ovat myös itse aktivoituneet ja nykyisin he luovat, tuottavat ja hallitsevat uusia tilaratkaisuja vastatakseen omien yhteisöjensä tarpeisiin. On tunnistettavissa useita hankkeita, joissa loppukäyttäjät ovat ottaneet huonosti hyödynnettyjä tilaresursseja haltuunsa ja ryhtyneet itsenäisesti tukemaan tilatarpeitaan. Verrat-tuna perinteisiin byrokraattisiin kampusjohtamiskäytäntöihin, nämä hankkeet ovat valtaosin itsenäisesti johdettuja, mutta onnistuakseen ne tarvitsevat kuitenkin tukea yliopiston hallinnolta. Voidaankin esittää, että yliopistojen hallinnon edustajat ja kampusjohtajat joutuvat ny-kyisin kohtaamaan täysin erilaisen toimintaympäristön kuin missä he toimivat kymmenen vuotta sitten.
12 13Oppiva kampus
Uudet arkkitehtoniset ratkaisumallit muuttavat kampuksien ilmettäJenni Poutanen, Sanna Peltoniemi& Noora Pihlajarinne
ten tilojen, kuten käytävien ja aulatilojen ottaminen hyötykäyttöön voisi tehostaa merkittävästi kampusten tilarakennetta. Täysin uusien toimintojen sijoittaminen näihin vajaakäyttöisiin tiloihin voisi lisäksi luoda kampuksista eläviä urbaaneja ympäristöjä, joissa on toimintaa vuorokauden ympäri. Olemassa olevat rakennukset voivat täten toimia alustoina uusille arkkitehtonisille ratkaisuille, jotka viestivät opetuksen ja tutkimuksen ajankohtaisuudesta.Tutkimuksen tuloksia voidaan soveltaa joustavasti erilaisten kam-pusympäristöjen muutosten suunnittelussa. Artikkeli toimii keskus-telun avauksena suunnittelijoiden, kampuskehittäjien sekä käyttäjien välisessä vuoropuhelussa. Esitetyt ratkaisumallit paljastavat, että olemassa olevissa kampuksissa ja niiden tilarakenteessa on paljon kehityspotentiaalia. Artikkelissa esitetyt visiot herättelevät lukijoita katsomaan olemassa olevia kampuksia uudesta näkökulmasta uusien innovatiivisten esimerkkien ja tilaratkaisujen kautta.
Uudet pedagogiset oivallukset sekä tekniset innovaatiot ovat radi-kaalisti muokanneet yliopisto-oppimista, mikä asettaa merkittäviä kehitystarpeita myös oppimistiloille. Uudenlaiset oppimistavat vaativat uudenlaisia tiloja ja paikkoja, jotka tukevat oppimista parhaalla mah-dollisella tavalla. Artikkelissa pohditaan kuinka kampuksia voidaan elävöittää arkkitehtuurin keinoin? Miten eri mittakaavalliset ratkaisut tukevat oppimista, vuorovaikutusta sekä luovuutta? Kampusten uudistamista voidaan tarkastella erilaisista tilal-lisista ja arkkitehtonisista näkökulmista. Tässä artikkelissa esitetään kolmen tarkastelutason ideoita kampus-, rakennus- ja tilamittakaa-voissa. Kokonaisvaltaiset ratkaisut, joissa rakennuksen tilat ja toiminta uudistuvat täysin, omaavat valtavan potentiaalin muuttaa ihmisten välistä vuorovaikutusta sekä tilojen käyttöä. Tällaiset ratkaisut saattavat olla kuitenkin kalliita ja hitaita toteuttaa. Pienemmän mittakaavan ratkaisut vaikuttavat pienemmällä alueella, mutta ovat toteutukseltaan edullisempia ja nopeampia. Esimerkiksi kampusten vajaakäyttöis-
14 15Oppiva kampus
Ydintiimi: rakennusprosessin yhteistoiminnan hallintaMarko Keinänen
senten määrä sekä onko Ydinryhmä osa virallista organisaationraken-netta vai vain epävirallisesti käytännön tarpeista muodostunut ryhmä. Tiedollinen materiaali tutkimukseen kerättiin tutkimalla kirjallisuutta sekä tekemällä kysely valituille 682:lle rakennusalan ammattilaiselle. Kyselyn vastausprosentti oli 20,5. Perinteisessä rakennusprosessissa osapuolet vaihtuvat projek-tin eri vaiheiden aikana. Tämänlaisessa prosessissa ymmärrys, joka on yhteisesti luotu, ei “kasva” prosessin aikana. Ydinryhmä on vastuussa päätöksenteosta koko asiakasprosessin aikana. Työskentelemällä tällä tavalla, yhteisesti luotu uusi tieto ja ymmärrys säilyvät ja kehittyy koko prosessin ajan. On myös ratkaisevaa, että kaikki käytössä oleva tieto on käytössä niillä, jotka tekevät päätöksiä. Ydinryhmä auttaa tässä tuomal-la ja yhdistämällä eri sidosryhmien näkökulmat päätösten perustaksi. Tutkimuksessamme käy ilmi, että ydinryhmän tekemät päätökset pe-rustuvat ryhmän kesken syntyneeseen yhteisymmärrykseen. Ydinryh-män käytön rakennusprojektin aikana koettiin nopeuttavan päätöksen-tekoa sekä parantavan tiedon siirtymistä. Tutkimuksemme perusteella ydinryhmä on useimmissa tapauksissa virallinen osa organisaatiota ja se koostuu kolmesta kuuteen jäseneen. Tehokas päätöksenteko ja yhteydenpito eri osapuolten välillä ovat tärkeässä roolissa rakentamisprojekteissa. Ydinryhmä voivat tukea päätöksentekoa ja auttaa projektia sen tavoitteiden saavuttamisessa.
Muodolliset projektiorganisaatiot voivat olla jäykkiä ja aiheuttaa ra-joituksia, jotka vaikeuttavat tai tekevät arvoa lisäävän yhteistoiminnan päätöksenteossa ja viestinnässä melkein mahdottomaksi. Nykyaikaisis-sa projekteissa, kuten yliopistojen kampusten kehittämisessä, tehokas päätöksenteko ja viestintä osallistuvien tahojen välillä ovat ratkaise-vassa roolissa. Siksi uudenlaista lähestymistapaa tarvitaan. Kirjoittaja työskentelee Uudet Oppimisympäristöt -tutkimusohjelmassa, joka tutkii uusia organisatorisia innovaatioita, jotka voivat auttaa ja helpot-taa yhteistyötä moniorganisatorisissa ympäristöissä. Rakennusyhtiöiden ovat ulkoistaneet toimintojaan ja keskitty-neet ydintoimintojensa ympärille. Tämä on johtanut yhteistyökump-paneiden määrän kasvuun. Tyypillistä alalla on, että liiketoiminta on projektiluontoista ja siksi projektien hallinta näyttelee ratkaisevaa roolia. Ydinryhmä -käsite on uusi tapa lähestyä projektien hallintaa. Lähtökohtaisesti määrittelimme Ydinryhmä -käsitteen viralliseksi tai epäviralliseksi ryhmäksi, johon kuuluu kaksi tai useampi jäsen, jotka tekevät päätökset projektin aikana. Artikkelissamme esittelemme osan tuloksista Ydinryhmä -käsitteen tutkimuksestamme, joka on tehty suomalaisen rakennusalan piirissä. Päähuomiomme keskittyivät siihen, miten ydinryhmä teki päätöksiä, miten ydinryhmän käyttö vaikutti päätöksenteon nopeuteen sekä ydinryhmän käytön vaikutusta tiedon siirtymiseen. Lisäksi tutkimme mikä on Ydinryhmän osallistuvien jä-
16 17Oppiva kampus
Mun, sun, meitin kampus - Lahden kampuskehitysSatu Hyökki, Hannu Kaikonen ja Suvi Nenonen
va tulkinta sekä eri käyttäjäryhmistä kerätyn tiedon vahva ristiin analy-sointi synteesin luomiseksi. Yhteisesti luodulle käyttäjätiedolle oltiin uskollisia kaikissa kehitystyön vaiheissa. Käyttäjätutkimusten avulla käyttäjätiedosta tiivistettiin synteesi tulevaisuuden oppimisympäristös-tä. Synteesin ja käyttäjätutkimuksen analysointi- ja jatkojalostustyön kautta syntyneet kampusteesit toimivat perustana käynnissä olevalle kampuskehitykselle sekä luodulle LAMKin käyttäjäkeskeiselle kolmen lokaation tilaohjelmalle. Kolme toiminnallista lokaatiota muodostavat tutkimuksen, oppimisen ja tiedon jakamisen kotipesät. Uusin, vanhaan tehdaskiinteistöön rakentuva, oppimisen kampus on kooltaan suurin ja aktiivisimman kehitystyön painopisteenä tällä hetkellä. Myös sidosryh-mäyhteistyö koettiin tärkeäksi osaksi tulevan kampuksen suunnittelua. Yhteistyössä Helsingin Yliopiston kanssa toteutetuissa henkilöstö- ja opiskelijatyöpajoissa muodostettiin yhteistä näkemystä kampuksen rakentumisesta. Tiivis yhteistyö tilojen ja toimintojen kehittämiseksi jatkuu edelleen. Syntyvä kampusratkaisu kutsuu kampuksen käyttäjät jatkuvaan vuoropuheluun, jossa palvelua nimeltä ”kampus” kehitetään iteratiivisella palvelumuotoiluajattelulla. Konseptin ideologian mukai-sesti kampus ei ole koskaan valmis, vaan käyttäjät muokkaavat alati elävästä kampuksesta omansa!
Artikkelissa kuvataan Lahden ammattikorkeakoulun (LAMK) uuden, tulevaisuuden kampusratkaisun kehitystyön vaiheita vuodesta 2012 nykypäivään. Kampuskehityksen tavoitteena on vahvalla käyttäjä-keskeisellä tutkimusotteella luoda vuoteen 2018 mennessä Lahteen uudenlainen, kaikkia kampukselle sijoittuvia korkeakoulu- ja yritystoi-mijoita yhdistävä, monialainen ja synergiahyötyihin tähtäävä tilallinen, toiminnallinen ja sosiaalinen kokonaisuus, Lahden monitoimijakam-pus. LAMKille konsepti tarkoittaa sekä tilallisesti että toiminnallisesti siirtymistä hajautetusta yksialaisesta keskitettyyn monialaiseen ja monitoimijaiseen yhteisöön. Muutos on ennen kaikkea toiminnallinen ja kulttuurillinen, vaikka tilaratkaisuiden vaikutus toimintaan onkin ilmeinen. Kampuskonseptia on rakennettu vahvaa käyttäjäkeskeistä otetta noudattaen volyymiltään suurimman kampuskäyttäjän, Lahden ammattikorkeakoulun, näkökulmasta, mutta lähtökohtana on ollut kaikkien kampuskäyttäjien yhteistyö. Kehitystyön aluksi tunnistettiin nykytila-analyysillä kampuskehitykseen osallistettavat keskeiset käyt-täjäryhmät. Nykytilan tunnistamisen jälkeen aloitettuun konseptointi-työhön otettiin mukaan kaikki keskeiset käyttäjäryhmät eri osapuolten tarpeita mahdollisimman tasapuolisesti palvelevan lopputuloksen saavuttamiseksi ja käyttäjien sitouttamiseksi. Tutkimuksellisesti tärkeää oli käyttäjätutkimuksissa kerätyn tiedon yhteinen, työpajoissa tapahtu-
18 19Oppiva kampus
Kirjaston muodonmuutos OppimiskeskukseksiPäivi Hietanen
ryhmittelemällä palvelut rakennuksen eri kerroksiin ja mitoittamalla palveluille sopivat tilat. Hankesuunnittelusta vastasi Arkkitehdit NRT Oy, ja kirjaston visuaalisesta ilmeestä JKMM Arkkitehdit Oy.Uuden Oppimiskeskuksen konsepti syntyi kolmen suunnittelutoi-miston yhteistyönä ja laajasti käyttäjiä osallistaen. Tämä oli kaikille osapuolille oppimisprosessi, ja edellytti uudenlaista yhteistyötä ja tiedonjakoa. Tilaajalta taas tällainen työtapa vaatii halua kyseenalaistaa vallitsevat suunnittelukäytännöt ja johtaa monialaista työskentelyä.Rakennushankkeessa isot päätökset tehdään hankkeen alkumetreillä. Koska tilat rakennetaan kestämään vuosikymmeniä, kannattaa sisällön konseptointiin hankkeen alkuvaiheessa panostaa. Ilman käyttäjätar-peen ymmärtämistä emme voi suunnitella toimivia tiloja ja palveluja. Tämä ajattelu on vähitellen tulossa myös rakennusalalle.Osallistava suunnittelu tarjoaa rakennushankkeen osapuolille yhteisen kielen käsitellä monimutkaista kokonaisuutta. Parhaimmillaan se myös sitouttaa käyttäjiä ratkaisuihin niin, että erilaisia muutoksia tarvitaan hankkeen seuraavissa vaiheissa vähemmän. Käyttäjälähtöisyys onkin kiinteistö- ja rakennusalalle suuri mahdollisuus uudistua ja luoda asiakkaille arvoa.
Alvar Aallon suunnitteleman Otaniemen kirjaston peruskorjaus käynnistyy vuonna 2015. Kirjaston strategisena tavoitteena on muo-donmuutos vetovoimaiseksi Oppimiskeskukseksi. Peruskorjauksen suunnittelu käynnistettiin palvelumuotoiluhankkeella, jonka tavoittee-na oli synnyttää tulevalle Oppimiskeskukselle uusi palvelukonsepti ja sitä tukeva ympäristö. Kutsuimme kehittämiseen mukaan muotoilutoi-miston, arkkitehtitoimiston ja sisustusarkkitehdin. Kuudes Kerros Oy:n johtamassa muotoiluhankkeessa pe-rustettiin kolme palvelumuotoilutiimiä, jotka haastattelivat laajasti yliopiston opiskelijoita ja henkilökuntaa. Haastatteluissa kerättyjen käyttäjätarpeiden pohjalta määriteltiin kuusi erilaista käyttäjäprofiilia, ja työpajoissa ideoitiin kirjastolle uusia palveluita ja niitä tukevaa ympäristöä. Parhaita palveluideoita testattiin käyttäjillä. Yhteiskehittely synnytti Oppimiskeskukselle uuden palvelukonseptin sekä kunnianhi-moisen palvelulupauksen ”Yhdessä oppiminen tekee meistä maailman parhaita”. Kirjastohankkeella ei ollut lähtötilanteessa tilaohjelmaa. Se syntyi muotoiluhankkeen valmistuttua arkkitehtien työpöydällä. Suunnittelijat käänsivät uuden palvelukonseptin tilasuunnitelmaksi
20 21Oppiva kampus
Näkyykö käyttäjien identiteetti kampuksen imagossa?Kaisa Airo ja Eelis Rytkönen
Aalto-yliopisto imago rakentuu käsitteiden avoimuus, yhteis-työ ja innovointi ympärille. Käytännössä tämä tarkoittaa esimerkiksi vaihtoehtoisten oppimisympäristöjen kehittämistä, ruohonjuuritason hankkeiden kehittämistä sekä tehokkaampaa tilankäytön. Näitä aiheita ei silti nostettu esille yliopiston työntekijöiden vastauksissa. Yliopiston työntekijät muodostivat tilaidentiteettinsä enemmän akateemisen identiteetin ympärille kuin nimenomaan Aalto-yliopiston imagon ympärille. Tämä johtuu ensinnäkin siitä, että käyttäjät yleensä haluavat tiloja, joihin ovat jo tottuneet. Valmista ”Aalto-identiteettiä” ei voi olla olemassa, jos ei ole historiaa, johon se perustuu. Toiseksi, käyttäjän voi olla vaikea nähdä strategisia linjauksia tiloissa, joita hän käyttää päivittäin. Imago ja identiteetti eivät siis aina kohtaa. Toisaalta uudel-la Aalto-yliopistolle ei vielä voi olla vakaata identiteettiä, mutta sitä rakennetaan jatkuvasti käyttäjien välisessä vuoropuhelussa. Siksi on tärkeää miettiä tilojen strategista suunnittelua unohtamatta käyttäjien historiaa ja omaa identiteettiä.
Käyttäjien identiteetti vaikuttaa merkittävästi siihen, miten käyttäjät kokevat kampusalueen ja sen rakennukset. Tästä huolimatta käyttäjien identiteetti ei välttämättä kohtaa organisaation imagoa. Tässä artikke-lissa verrataan akateemista identiteettiä Aalto-yliopiston imagoon, ja pohditaan niiden välistä suhdetta.Identiteetin ja imagon käsitteet menevät helposti sekaisin. Identiteetillä tarkoitetaan usein henkilön koettua käsitystä itsestään tai paikasta. Imagolla sen sijaan tarkoitetaan toivottua tai yleistä käsitystä henki-löstä tai paikasta. Toisin sanoen esimerkiksi paikalla voi olla huono imago, vaikka sen käyttäjät kokisivat sen myönteisessä valossa. Vastaa-vasti henkilön identiteetti voi olla ristiriidassa hänen imagonsa kanssa. Ihminen voi kokea itsensä vaikkapa ujoksi, vaikka muut pitävät häntä ulospäin suuntautuneena. Tässä artikkelissa verrataan Aalto-yliopiston kampuksen ima-goa käyttäjien akateemiseen identiteettiin, ja pohditaan niiden välisiä mahdollisia ristiriitoja ja yhteneväisyyksiä. Käyttäjien identiteetti on hahmoteltu yliopiston työntekijöitä ja opiskelijoita haastattelemalla. Aalto-yliopiston imago on määritelty Aallon strategisten linjausten pohjalta.
22 23Oppiva kampus
Kampusalue kestävän kehityksen oppimisympäristönäKatri-Liisa Pulkkinen ja Aija Staffans
honjuuritasolta alkaneista hankkeista ovat kaupunkipioneerit, joiden hankkeet muokkaavat helsinkiläistä kulttuurimaisemaa. Monet nykyiset kampuksen tuottamisen käytännöt pikemmin-kin estävät kuin tukevat kestävän kehityksen hankkeita. Esimerkiksi arkkitehtuurikilpailujen ja maankäytön suunnitteluprosessit ovat ennaltamäärättyjä, jolloin living lab-tyyppinen kestävän kehityksen oppiva prosessi ei ole mahdollinen.Kestävän kehityksen uudet toimintamallit ja oppivissa prosesseissa kehittyvä sosiaalis-ekologinen ymmärrys olisi nostettava keskiöön. Bottom-up –prosessit ja ruohonjuuritasolta nouseva toiminta on nähtävä kestävän kehityksen innovaatiovoimana. Kampusalueet avoi-mena, kehittyvänä living lab -oppimisympäristönä voisi inspiroida niin nuorempia kuin kokeneempiakin yliopistolaisia ottamaan aktiivisesti vastuuta ympäristöstään sekä kehittämään taitoja ja tekemään tutki-musta, joka nostaa kestävän kehityksen ymmärryksen uudelle tasolle.
Yliopistokampusten kestävän kehityksen tulisi yhdistyä tutkimukseen ja opetukseen. Ylhäältä johdettu muutos ei riitä, jos etsitään innova-tiivisuutta ja edelläkävijyyttä. Myös ruohonjuuritason aloitteet tulisi huomioida ja niitä tulisi tukea, sillä ne usein haastavat nykyisiä käytän-töjä ja uskomuksia. Kestävän kehityksen oletetaan usein syntyvän lähinnä teknisis-tä kehitysaskeleista, vaikka käytännössä jokapäiväiset käyttäytymismal-lit vaikuttavat usein enemmän. Lisäksi kestävän kehityksen todellisena haasteena on se, että ihmisen toiminnan vaikutusta ympäristöön ei ymmärretä ja huomioida riittävästi. Monet ympäristön sietokyvyn rajat on jo ylitetty. Living lab-tyyppinen oppimismalli kampusympäristössä voisi tukea arjen kestävien toimintamallien ja sosiaalis-ekologisen vuoro-vaikutuksen tutkimista, ja se voisi kytkeytyä suoraan myös laajempaan kaupunkiympäristöön. Usein uudet toimintamallit nousevat ruohon-juuritason ideoinnista ja hankkeista. Esimerkkinä kiinnostavista ruo-
24 25Oppiva kampus
Energiaomavarainen kampusTiina Sekki ja Robert Eriksson
lut ja toimintatavat tulisi keskittää avoimen ja vapaaehtoisen yhteistyön mahdollistamiseen ja edistämiseen. Käyttäjien määritelmät ja roolit monipuolistuvat avoimen ja vapaaehtoisen yhteistyön avulla. Erilaiset vastuut ja vaikuttamismahdollisuudet jaetaan toimijoiden kesken voi-maannuttamalla käyttäjiä, korostaen kokemusta ja osaamista. Käyttäjät ovat asiantuntijoita. Tässä artikkelissa esitellään vaihtoehtoinen toimintatapa vision toteuttamiseksi. Kuvattu toimintatapa keskittyy lopputuloksen sijasta prosessiin, ja prosessin vaiheiden sijasta prosessin luonteeseen. Uuden toimintatavan toteuttaminen ei kuitenkaan olisi mahdollista ilman sitä tukevaa visiota. Energiaomavarainen kampus halutaan saavuttaa avoi-men ja vapaaehtoisen yhteistyön avulla. Artikkelissa esitellään alueelli-sen energiaomavaraisuuden saavuttamisen konsepti sekä määritellään mitä avoin ja vapaaehtoinen yhteistyö on.
Kokonaisvaltainen kestävyys on sekä mahdollisuus että mahdotto-muus. Visiota energiaomavaraisesta kampuksesta voi pitää koko-naisvaltaisen energiakestävyyden esimerkkinä. Mutta, onko energia kestävyyden kannalta olennainen? Miten energiaomavaraisuus mää-ritellään? Mitä ratkaisuja pitää toteuttaa? Kenen pitäisi niitä tehdä? Näiden puimiseen voi käyttää huimasti aikaa ja resursseja, lähestymät-tä kuitenkaan vision konkretisointia. Uusien tavoitteiden saavuttaminen vaatii tietoa, työkaluja ja toimintatapoja. Hajautuneen päätösvallan takia laajoja alueita koskevia kokonaisvaltaisia tavoitteita ei voida saavuttaa pelkästään yhden tahon toimilla tai päätöksillä. Energiaomavaraisuuteen vaikuttavat ainakin viranomaiset, omistajat, asiantuntijat, palveluntuottajat ja käyttäjät. Sitouttamalla näitä osapuolia yrittämään parastaan, ja keskittämään kehittämistyötään yhteen, saavutetaan yhteistä lisäarvoa. Uudet työka-
26 27Oppiva kampus
Human & green workplace design in the universityVirpi Ruohomäki, Marjaana Lahtinen Anssi Joutsinie-mi, Miimu Airaksinen, Pekka Tuominen, Pirjo Kekäläi-nen ja Janne Porkka
tö sekä energiatehokkaat toimintatavat. Hankkeen tuloksena syntyi Työympäristö- ja hyvinvointikysely ja työpajakonsepti osallistuvan suunnittelun tueksi sekä visualisointimenetelmä, jolla voidaan havain-nollistaa ja paikantaa käyttäjäkokemuksia rakennuksessa. Toimintamallin osana sovellettiin myös uusia energiatehok-kuuden indikaattoreita, jotka vievät suunnittelua kohti energia- ja tilatehokkuuden välisen vuorovaikutuksen ymmärtämistä. Ehdotetut indikaattorit täydentävät laajalti käytettyä ominaisenergiankulutusta (kWh/m2) huomioimalla myös tilan käytön vaikutukset.Human & Green toimintamallia ja menetelmiä sovellettiin ja tutkit-tiin onnistuneesti yliopiston peruskorjauskohteissa. Tuloksia voidaan tulevaisuudessa hyödyntää työ- ja oppimisympäristöjen kehittämisessä niin yliopistoissa kuin muissakin organisaatioissa.
Tutkimuksen tavoitteena oli kehittää tilan käyttäjiä osallistava toimin-takonsepti, jolla varmistetaan samanaikaisesti energiaa säästävät toi-mintatavat sekä tilojen käyttäjien hyvinvointia ja tuottavuutta tukeva työympäristö. Tutkimuksen lähtökohtina olivat yliopistokiinteistöjen energia- ja tilatehokkuus sekä yliopiston henkilökunnan tulevaisuuden tilatarpeet. Käyttäjien tarpeiden huomioiminen ja osallistava suun-nittelu ovat keskeisiä, kun tavoitellaan hyvinvointia ja tuottavuutta tukevaa sisäympäristöä. Tutkimus toteutettiin työ- ja organisaatiopsy-kologien, arkkitehtien, energia-alan diplomi-insinöörien ja työsuojelun ammattilaisten monitieteisenä yhteistyönä. Tutkimuksessa kehitettiin tilan käyttäjiä osallistava Human & Green -toimintamalli tila- ja sisäympäristösuunnitteluun, jolla voidaan varmistaa yhtä aikaa työntekijöiden hyvinvointia tukeva sisäympäris-
28 29Oppiva kampus
Akustiikka ja uusi oppimisympäristöRauno Pääkkönen, Tommi Vehviläinen, Jaana Jokitulp-po, Olli Niemi ja Suvi Nenonen
tikriteereitä. Äänen etenemisvaimennuksen tarkemmat analyysit voi-sivat antaa viitteitä sopivien työkalujen kehittelyyn. Tarkastelua pitää tehdä myös häiritsevän melun suhteen, mitä voidaan hallita ennakoi-vasti tilojen akustisella suunnittelulla ja teknisillä torjuntaratkaisuilla, mutta myös pedagogisin keinoin ja oppilaiden johtamisella, ohjaami-sella ja käyttäytymissäännöillä. Tilojen välinen ilmaäänieristys ja aske-läänieristys on tärkeä suure, jos tilat pitää akustisesti erottaa toisistaan. Askeläänieristävyys kuvaa kyllä tilan askeläänen eristävyyttä, mutta se ei välttämättä ole optimaalinen mittaussuure sivuittain kulkevien ää-nien arviointiin. Häiritsevyyden näkökulmasta askeläänien vaimentu-misella on merkitystä erityisesti silloin kun tilat ovat avoimia toistensa suhteen. Ensisijaisina seikkoina ovat tällöin kokolattiamaton käyttö ja ennen kaikkea katon osittainen tai vyöhykkeittäin toteutettu akustinen vaimennus sekä sivuttaista ääntä katkovat elementit, kuten esimer-kiksi sermit, seinäkkeet tai kaapit. Myös pehmeillä kalusteilla voidaan vaikuttaa ääntä vaimentavina lisäpintoina suurissa opetustiloissa. Jos edellisten lisäksi pystytään kehittämään ja rakentamaan sähköisiä rajattuja äänikenttiä sähköakustisen verhon tapaan rajaamaan ryhmien välistä työskentelyä ja sosiaalisen median toteuttamiseksi, päästäisiin toimivaan kokonaisratkaisuun. Tilasuunnittelun toiminnallinen näkö-kulma, kuten yhteistyö tilan käyttäjien ja eri käyttäjäryhmien kanssa (myös iltakäyttäjät) luo toiminnan lähtökohdat. Toiminta määrittelee ympäristön eikä päinvastoin. Monissa viime vuosina valmistuneissa ulkomaisten koulujen ratkaisuissa on menty tilavuudeltaan kohti yhä suurempia tiloja, jotka muistuttavat ulkoalueita tai avotoimistoja. Suomessa kuitenkin korkean tilan lämmittäminen on kallista, jolloin vastaava tilanne pitäisi saada luoduksi mataliin tiloihin. Tällöin lattiaa ja kattoa on äänen heijastumisen osalta vaimennettava.
Perinteiset tilat on suunniteltu opetusympäristöiksi - ei oppimisympä-ristöiksi. Siksi myös niiden akustiset olosuhteet on suunniteltu opetuk-sen näkökulmasta, esimerkiksi opetustilan katto on ääntä heijastava niin että opettajan ääni kuuluu selkeästi myös luokkatilan takaosassa. Uusissa oppimisympäristöissä työtä tehdään myös pienryhmissä perinteisen katederiopetuksen ohella. Tämä tarkoittaa myös käytävä- ja aulatilojen mahdollistamista opetus- ja aktiivitoimintaan. Erityisenä haasteena on saada samassa tilassa olevien pienopetusryhmien toinen toiselleen aiheuttama häiriö hallittua. Oppimistilan häiriöttömyyteen liittyviä tekijöitä selvitetään ympäröivien rakenteiden ilma- ja askelää-nieristävyysmittausten sekä taustamelutasomittausten avulla. Keskei-simpiä melulähteitä ovat LVIS-laitteet ja ulkoa kantautuva melu. Selvitimme alkuperäisten ja uudistettujen tilojen akustisia suu-reita Oulun normaalikoulun UBIKO-hankkeessa. Akustisia muutoksia olivat kokolattiamaton asennus koko testialueelle sekä luokkahuonei-den katon akustinen vaimennus. Alkuperäinen alue jätettiin ennal-leen eli tila oli varustettu alkuperäisin pintamateriaalein ja kalustein. Tulosten mukaan kokolattiamaton vaikutus askeläänen osalta oli huomattava. Ero oli suurimmillaan luokkatilojen välillä 27 dB askelää-nitasolukuna. Jälkikaiunta-ajat vaihtelivat 0,37 - 0,50 s (T30). Jos tilassa oli kokolattiamatto ja tilan katto oli kokonaan vaimennettu, saavutet-tiin pienin jälkikaiunta-aika 0,37 s. Käytävätiloissa kokolattiamatolla ja katon akustoinnilla varustettu tila oli kaikilla edellä mainituilla suureilla parempi kuin alkuperäinen tila. Luokkien jälkikaiunta-aika ja puheensiirtoindeksi näyttivät olevan melko karkeita mittareita varsin-kin tämän tyyppisten pienten luokkatilojen (alle 80 m2) huoneakustii-kan selvittämisessä. Pienryhmäopetustilojen akustista tarkastelua tulisi kehittää. Nyt ei ole riittävän täsmällisiä työkaluja eikä sopivia arvioin-
30 31Oppiva kampus
Sisäilmasto-olosuhteet ja kokoustilanteetTommi Vehviläinen, Harri Lindholm, Hannu Rintamä-ki, Rauno Pääkkönen, Ari Hirvonen ja Olli Niemi
kokoushuonetta ilmastoitiin hiilidioksidikontrolloidusti. Kokoustilan sisäympäristön laatua monitoroitiin jatkuvatoimisilla olosuhde- ja hiukkasmittauksilla (lämpötila, kosteus, CO2, pienhiukkaset, VOC). Elimistön fysiologisia vasteiden muutoksia seurattiin syke-variaatiomittauksin, syljen vasta-ainenäytteillä, vireystilaa mittaavilla vilkkuvalotesteillä, happisaturaatio ja veren hiilidioksidimittauksilla sekä iholämpötilamittauksin. Lisäksi uneliaisuutta ja subjektiivisia kokemuksia arvioitiin kyselytutkimuksilla. Tämä tutkimus osoittaa, että sisäilman korkealla hiilidioksi-dipitoisuudella on fysiologisia vaikutuksia, jotka heikentävät tilojen käyttäjien toimintakykyä. Fysiologiset muutokset havaitaan yli 2000 ppm pitoisuustasolla. Löydökset tukevat havaintoja, että huonetilan korkea hiilidioksidipitoisuus voi nostaa kudosten hiilidioksiditasoa. Koehenkilöiden sykevariaatiossa tapahtuu samankaltaisia muutoksia, kuin ihmisten nukahtaessa. Uneliaisuus ja kyselytutkimukset tukevat tehtyjä fysiologisia havaintoja. Ilmanvaihdon oikea mitoitus suhteessa tilojen henkilökuor-maan, toimiva ilmanjako sekä säännölliset tauot ehkäisevät toiminta-kyvyn heikentymistä. Tutkimuksessa tehdyt havainnot antavat viitteitä siitä, että pelkkä ilmanvaihdon lisääminen ei välttämättä ole teknis-ta-loudellisesti järkevä ratkaisu. Lisäksi tarvitaan kokonaisvaltaisempaa ihmiskeskeistä tilasuunnittelua sekä ohjeita ja uudenlaisia viitearvoja toimistoympäristöjen suunnitteluun ja toteutukseen.
Laadukas sisäympäristö tuottaa laadukasta oppimista. Sisäilman laadulla voi olla suuri merkitys työntekijän kokemille oireille, toimin-takyvylle ja runsaiden haitallisten altistumisten myötä myös tervey-delle. Oppimisympäristöissä on vireystilan säilyminen keskittymistä ja tarkkaavaisuutta vaativissa tilanteissa tärkeä. Hiilidioksidipitoisuuden nousu on yksi huonon sisäilman indikaattori. Kohonneilla huoneilman hiilidioksiditasoilla on raportoitu olevan yhteyttä kognitiiviseen toimintakykyyn, virhesuorituksiin ja neurologisiin oireisiin. Myös huoneilman lämpötilan muutoksilla on todettu olevan yhteys vireystilaan, toimintakykyyn sekä koettuun ilman laatuun. Elimistön fysiologisten reaktioiden näkökulmasta hiilidioksiditasojen vaikutuksesta on kuitenkin vähän tutkimustietoa saatavilla. Pääosa tutkimusnäytöstä perustuu työnsuoriutumista mit-taaviin testeihin ja näiden perusteella laadittuihin ohjearvoihin. Tämän tutkimuksen tavoitteena oli selvittää toimistoilman laadun ja erityisesti sen hiilidioksidipitoisuuden muutosten vaikutusta toimintakykyyn, koettuihin oireisiin ja elimistön fysiologisiin muutok-siin. Lisäksi tutkimuksessa haluttiin selvittää millaisia epäpuhtauksia ihminen tuottaa työympäristöön ja miten havaitut pitoisuustasot muuttuvat, kun tilan ilmanvaihtoa kontrolloidaan.Tutkimukset toteutettiin aidossa työympäristössä. Koehenkilömittauk-set suoritettiin kolmen neljä tuntia kestävän kokouksen aikana ilman erityisilmastointia ja kolme vastaavan kestoisen kokouksen aikana, kun
32 33Oppiva kampus
Digitaalisesti tuettu yhteistyön ja kommunikoinnin paikkaSari Tähtinen
Yhteissunnittelun prosessissa monta osapuolta toimii yhdessä. Suun-nittelusta tule monimutkaista ja aikaa vievää, kun siihen osallistuu useita toimijoita erilaisista taustoista erilaisin odotuksin. Nykyisin myönnetään, että vaikka se vaikuttaisi kuinka vaikealta, paras lop-putulos saavutetaan, kun mahdollisimman moni toimija on mukana prosessissa mahdollisimman aikaisessa vaiheessa. ABE tarjoaa tilan ja teknologiaa interaktiiviselle, ihmislähtöi-selle rakennetun ympäristön yhteissuunnittelulle. ABEn tavoitteena on tutkia uutta, digitaalisesti tuettua, interaktiivista suunnittelumetodia. Immersiivistä mallintamista ja simulaatioteknologioita, prosessiku-vauksia ja tiedon visualisointia kehitetään tukemaan päätöksentekoa. Niiden avulla voidaan myös esitellä ideoita, visioita ja suunnitelmia. ABE auttaa monialaisia ryhmiä ja eri taustoista tulevia ihmisiä työs-kentelemään kohti yhteistä päämäärää. Suunnittelun prosessi ja sen hahmottaminen koetaan ABEn puitteissa yhtä tärkeäksi kuin tavoitellut päämäärätkin. Emme siis kes-kity pelkästään lopputulokseen. Kaikille prosessin osallisille luodaan käsitys prosessin kulusta ja siinä vaikuttavista keskinäisistä vaikutta-vuussuhteista. Näin luodaan mahdollisuus vaikuttaa prosessiin oikeas-sa kohdassa oikeaan aikaan. Näin osalliset ovat tietoisempia prosessin kulusta ja pystyvät toimimaan kärsivällisemmin ja johdonmukaisem-min.
ABE tila, työkalut ja prosessi voivat tehostaa monialaista tutkimusta vastaamalla neljään eri haasteeseen. 1) Kommunikoinnin haaste, kun yritetään löytää yhteistä kieltä eri taustoista olevien asian-tuntijoiden kesken. Tässä ollaan erityisen kiinnostuneita laajentamaan visuaalisen kommunikoinnin mahdollisuuksia. 2) Yhteistyön haaste, kun rakennetaan luottamusta. Tätä tuetaan luomalla yhtäläisiä ja de-mokraattisia mahdollisuuksia visualisoida prosessia ja tuloksia. Tarjo-amme myös mahdollisuuden keskusteluun ja kysymysten esittämiseen yhteisessä tilassa ja oppimistilanteessa. 3) Tulkinnan haaste ryhmän jäsenten sisäisessä oppimisessa ja prosessin aikana. Eli on tärkeää olla kiinnostunut toisista ihmisistä ja heidän työstään, vaikka ala tai aihe olisi täysin vieras itselle. 4) Tiedon levittämisen haaste, kun annetaan mahdollisuus prosessin ulkopuolisille myös mahdollisuus oppia lisää. Eikä ainoastaan erityisalaosaamiseen perustuvia löydöksiä, vaan juuri yhteisen prosessin kautta saavutettuja tuloksia, joihin ei oman alan puitteissa olisi päästy. On tärkeää esittää sekä lopputulos että siihen vienyt prosessi. ABE on yksi tapa lisätä ja vahvistaa luottamusta, varmuutta ja pätevyyksiä, joiden avulla voi rikastuttaa yhteissuunnitteluprosessia. Se ohjaa työskentelemään havainnon eri kenttien kanssa, joihin kuuluvat myös visuaalisuus ja ääni. Se muistuttaa, että kuva ja sana kytkeytyvät toisiinsa.
34 35Oppiva kampus
Kyselystä käytännön kampuskehittämiseenSami Kärnä ja Päivi Julin
kiinteistöjohtamisen yhteensovittamisen keskustelunvälineenä. Nelikenttämallin avulla laatuun vaikuttavat tekijät voidaan jakaa karkeasti neljään lohkoon, jotka kuvaavat kehityskohteita, vah-vuusalueita, mahdollisen ylisuorittamisen alueita sekä matalan priori-teetin kohteita. Käyttäjätiedon hyödyntämisen kannalta oleellisimpia ovat tekijät, joilla on suuri vaikutus käyttäjien kokonaistyytyväisyyteen, mutta vain alhainen tyytyväisyyden taso. Näihin tekijöihin tulisi kiin-nittää huomiota ja varmistaa, että vahvuusalueiden hyvä suorituskyky ja laatu säilyvät myös tulevaisuudessa. Artikkelin aineistona on käytetty Aalto-yliopistokiinteistöjen käyttäjäkyselyn (2011) tuloksia, jonka avulla saadaan tietoa kahden tärkeän sidosryhmän, henkilöstön ja oppilaiden tyytyväisyydestä kam-pusta, sen tiloja ja palveluja kohtaan. Otaniemen case-kohteessa saatiin selville, että henkilöstön näkökulmasta kampuskokemus on kokonais-valtainen, sillä kokonaistyytyväisyyteen vaikuttivat niin monet tekijät. Opiskelijoilla oli taas erityistä, että kampuksen yleiset tilat ovat tyyty-väisyyden kannalta keskeisessä asemassa. Siksi yleisien tilojen viihty-vyyteen kannattaa panostaa, ja esimerkiksi sosiaalista kanssakäymistä edistävien tilojen kehittäminen yleisten tilojen yhteyteen voi edistää ja tukea oppimista sekä ihmisten vuorovaikutusta.
Käyttäjälähtöisyys on noussut 2000-luvulla kiinteistö- ja rakennusklus-terin kehittämisen painopistealueeksi. Kvantitatiivisten käyttäjäkyselyi-den ja palautteiden avulla saadaan tietoa käyttäjien tyytyväisyydestä ja toiminnan laadusta, jota voidaan hyödyntää esimerkiksi markkinoin-nissa ja toiminnan kehittämisessä. Kuitenkin yritykset ja organisaatiot hyödyntävät käyttäjätyytyväisyystutkimuksilla tuotettua tietoa koke-musten mukaan vielä varsin vähän, ja käyttäjäpalautetiedon soveltami-nen käytännön johtamiseen ja laadun parantamiseen on haasteellista. Myös yliopiston ja sen kampuksen johtamisen eri tahot ja sidosryhmät tarvitsevat systemaattista ja vertailukelpoista tietoa päätöksenteon tueksi. Vaikka kampus moninaisine tiloineen ja palveluineen on varsin heterogeeninen, se on olemassa vain tyydyttääkseen yliopiston käyt-täjien moninaisia tarpeita. Tämän johdosta tilojen käyttäjien tyytyväi-syyttä ja kokemuksia tulee voida mitata ja tutkia analyyttisesti. Tässä artikkelissa esitellään nelikenttämalli, tyytyväisyysky-selyjen luotettavaan analysoitiin ja tulosten tehokkaaseen hyödyn-tämiseen. Sen avulla voidaan priorisoida eri tyytyväisyystekijöitä, ja suunnata kehitystoimenpiteitä kampuksen palveluiden ja kiinteistöjen johtamisessa. Malli tukee kampuksen käyttäjälähtöistä suunnittelua ja kehittämistä. Sitä voidaan hyödyntää myös yliopistojohtamisen ja
36 37Oppiva kampus
Käyttäjän kokemus tilojen kehittämisessäInka Kojo ja Suvi Nenonen
Oppimisympäristöjen tulisi auttaa niiden käyttäjiä saavuttamaan tilassa tapahtuvan toiminnan tavoitteet. Tilakokemuksen 6T-malli ke-hitettiin tukemaan käyttäjälähtöisten oppimisympäristöjen tutkimusta ja suunnittelua. Oppimisympäristöjen ohella sitä voidaan soveltaa kaikenlaisten tilojen ja paikkojen käytettävyyden kehityksessä.
Käyttäjäkokemus-lähtöiset coworking tilat ja paikat oppimisympäristöissäInka Kojo ja Suvi Nenonen
Tilakokemuksen 6T-mallia hyödynnettiin osana Aalto-yliopiston kam-puskehitystä. Mallin avulla selvitettiin kahden erityyppisen yliopisto-rakennuksen käyttäjien tilaan liittyviä tarpeita ja toiveita. Erityisesti esille nousi erilaisten yhdessä tekemisen ja oppimisen tilojen tarve sekä tilojen yleinen houkuttelevuus, joka toteutuu muun muassa viihtyisyy-den, vuorovaikutuksellisuuden ja helppokäyttöisyyden kautta.
38 39Oppiva kampus
Kohti uusia oppimisympäristöjä - käsikirja muutokseenLauri Vaara, Niclas Sandström ja Suvi Nenonen
Tässä tapauspohjaisessa artikkelissa kuvataan design-manuaalin laatimisprosessia tutkimuslaitoksen ja rakennusyhtiön välisenä yh-teistyönä. Prosessin lisäksi esitellään tiivistetysti design-manuaalin sisältö sekä arvioidaan ohjeistuksen soveltuvuutta yleisemmin uusien koulujen ja oppimisympäristöjen suunnittelun sekä koulun toiminnan kehittämisen tueksi. Artikkelin tavoitteena on varsinaisen design-ma-nuaalin esittelyn ohella tuoda esille koulukulttuurin sekä johtamisen huomattava merkitys yhteisöllisessä tilasuunnittelussa. Artikkelia voi-daan hyödyntää vastaavanlaisten ohjeistusten laatimisessa tai ylipäänsä tutkimustulosten jalkauttamisessa sekä uusien oppimisympäristöjen kokonaisvaltaisen suunnitteluprosessin toteuttamisessa.
40 41Oppiva kampus
Yhteissuunnittelun prosessi CharretteMarja Naaranoja, Pekka Ketola ja Olli Niemi
Kiinteistökehityksessä on havaittu prosessien kehittämisen tarve, sillä turhan usein vastavalmistuneet tai korjatut tilat eivät vastaa käyttö-tarkoitustaan ja niitä joudutaan korjaamaan. Artikkeli kuvaa tapau-sesimerkin avulla, miten Charretten avulla tulevaisuuden tarpeista ja suunnittelun periaatteista neuvotellaan, ja lopputulokseksi saadaan suunnitelma, joka kuvaa yhteisön muutoshalua, visiota ja käyttäjätar-peita.Charrette on monipäiväinen neuvottelu- ja suunnitteluprosessi, joka yhdistää käyttäjät ja rakennusalan asiantuntijat ja saa aikaan sen, että kaikki tahot, joihin hanke vaikuttaa, saavat mahdollisuuden vaikut-taa suunnitteluun ja siten hankkeen aikaansaamaan muutokseen. Charretten onnistumisen edellytys on osallistujien harkittu valinta ja, että tapahtumapaikka on tiloissa, joita ollaan kehittämässä. Prosessin pituus vaihtelee kolmesta seitsemään päivään riippuen esimerkiksi hankkeen koosta.
Tapausesimerkkinä on Musica, Jyväskylän Seminaarinmäen kampuk-sella oleva musiikin opetuksen ja tutkimuksen rakennus. Charretten tavoitteena oli suunnitella opiskelijoille 24/7 olohuone sekä ympäristö, joka tukee oppimisen, opetuksen ja tutkimuksen tarpeita. Tilaan haluttiin myös musiikkia, onhan kyseessä musiikkitieteiden rakennus. Rakennus ei vanhassa muodossaan millään tavoin kertonut, mitä siellä tapahtuu. Osaan tilasta haluttiin sähköistä musiikkia, osaan akustista, lisäksi haluttiin, että musiikkiklubin ääni kuuluu talon ulkopuolelle.Tapausesimerkin avulla kuvataan, kuinka viisipäiväisessä Charrettessa tunnistetaan muutokseen liittyvät yliopiston uudet käyttäjätarpeet, yhdistetään nämä kiinteistöyrityksen strategialähtöisiin tilojen kehittä-misnäkökulmiin ja luodaan tarvittavat suunnitteludokumentit.
42 43Oppiva kampus
Oppimistilojen yhteissuunnittelua – opiskelijat aktiivisina osallistujinaTiina Mäkelä, Anette Lundström ja Inka Mikkonen
Tässä artikkelissa tarkastelemme miksi, kenen kanssa ja miten oppi-mistilojen yhteissuunnitteluprosessi toteutettiin Jyväskylän normaali-koululla. Oppimistilojen osallistavan yhteissuunnittelun avulla voidaan ensiksikin ymmärtää paremmin käyttäjien tarpeita ja näin parantaa suunniteltavien tilojen käytettävyyttä. Toiseksi, osallistava suunnittelu tukee demokraattista organisaatiokulttuuria. Kolmanneksi, yhteisesti suunniteltujen ratkaisujen parempi hallinta, ja niitä kohtaan koettu omistajuuden tunne voi parhaimmillaan johtaa tilojen tehokkaampaan oppimis- ja opetuskäyttöön, ja sitä kautta tukea parempien oppimistu-losten saavuttamista. Artikkelissa kuvaamassamme projektissa koottiin useita sisäisiä käyttäjäryhmiä (koulun johto, opettajat, opettajaopiskeli-jat ja opiskelijat) ja ulkoisia ammattilaisia sekä sidosryhmien edustajia (tutkijat, rakennuttajat, suunnittelijat, yhtiöt jne.) suunnittelemaan inspiroivaa teknologiatuettua luonnontieteiden oppimistilaa, joka mahdollistaa 2000-luvun oppimisen ja tukee erityisesti yhteistoimin-nallisuutta. Vielä käynnissä olevan vaikuttavuusarvioinnin alustavat tulokset osoittavat, että erilaisten sidosryhmien, erityisesti opiske-lijoiden osallistaminen suunnitteluun on vaikuttanut positiivisesti
1) suunnitelmaan, 2) organisaatiokulttuuriin sekä 3) opettamisen ja oppimisen tapoihin. Ensinnäkin, suhteellisen korkeat arvosanat opiskelijoiden tyytyväisyyskyselyssä sekä aulatilan lisääntynyt käyttö opetuksessa ja välituntisin viittaavat siihen, että uudelleen suunniteltu tila koetaan aiempaa parempana. Toiseksi, organisaatiokulttuurillisten vaikutusten näkökulmasta tarkasteltuna, osallistava yhteissuunnittelu ja päätöksenteko näyttävät vähentäneen muutosvastarintaa. Osallista-van toimintakulttuurin vahvistumisesta kertoo myös se, että projekti on innostanut muihin samanlaisiin projekteihin koulun sisällä. Esi-merkiksi koulun kielistudio on suunniteltu uusiksi kieltenopettajien aloitteesta. Kolmanneksi, yhteissuunnittelu-projekti itsessään nähtiin mahdollisuutena kehittää 2000-luvun taitoja, kuten luovuutta, yhteis-työ- sekä kansalaisuustaitoja. Lisäksi alustavat tulokset videoanalyysis-ta ja opiskelijatyytyväisyyskyselystä osoittavat, että yhdessä suunniteltu tila inspiroi ja tukee erityisesti yhteisöllistä oppimista. Toivomme, että kuvauksemme projektin vaiheista ja alustavista tuloksista tukee ja innostaa tulevia oppimistilojen yhteissuunnitteluprojekteja.
44 45Oppiva kampus
Minkälaisia haasteita kohtaamme, kun kehitämme uudenlaisia oppi-misen tiloja, jotka tukevat mielekästä oppimista ja tiedon yhteiske-hittelyä? Suunniteltaessa ja integroitaessa fyysisiä, virtuaalisia, sosiaa-lisia, mentaalisia sekä sulautuvia oppimisympäristöjä ajattelun tulisi perustua modernin oppimistutkimuksen uusimpaan tietoon. Sekä työelämässä että yhteiskunnan eri tasoilla kuten myös sosiaalisessa mediassa, tietokäytänteissä ja teknologioissa tapahtuva kehitys edellyt-tää käänteentekeviä muutoksia koulujen ja yliopistojen suunnittelussa. Tässä artikkelissa esitellään näkökulmia uusien oppimisympäristöjen luomiseen etenkin korkeakoulujen kontekstissa.
Promoting meaningful learningKirsi Lonka, Lauri Vaara ja Niclas Sandström
46 47Oppiva kampus
Yhteisöllinen oppiminen kampuksellaAlpo Salmisto
Artikkelissa tarkastellaan kahta Tampereen teknillisen yliopiston rakennustekniikan kurssia, jotka on toteutettu tiedon luomiseen ja tutkivaan oppimiseen perustuvaa opetusmenetelmää hyödyntäen. Artikkelissa esitetään tiivistetysti kahden vertaisarvioidun tieteellisen artikkelin tulokset. Ensimmäisessä tapaustutkimuksessa testattiin tutkivaa oppimista Kiinteistöliiketoiminta ja -johtaminen kurssilla, joka on suunnattu maisterivaiheen opiskelijoille. Tutkimuksen päätar-koituksena oli löytää uusia keinoja parantaa opiskelijoiden oppimis-tuloksia ja tehdä opiskelusta merkityksellisempää. Tutkivaan oppi-miseen perustuva kurssisuunnitelma kehitettiin ja kurssi toteutettiin ensimmäisen kerran vuonna 2011. Tämän jälkeen opiskelijapalautteen perusteella kurssia kehitettiin tukemaan paremmin tutkivaa oppimista. Toisen kerran kurssi toteutettiin vuonna 2012. Molemmista toteu-tuksista kerättiin opiskelijapalautetta ja niitä verrattiin aikaisempien vuosien kurssipalautteisiin. Palautteiden perusteella tutkiva oppiminen tuki opiskelijoiden oppimisprosessia paremmin kuin perinteinen luen-to-opetus. Opiskelijoiden kokemuksen mukaan kurssin parhaita osia olivat tutkivaan oppimiseen liittyvät tehtävät ja oppimistapahtumat. Tutkimus osoitti, että tutkivan oppimisen menetelmä on hyvä keino kehittää kursseja. Tuloksia voidaan hyödyntää myös muiden kurssien kehittämisessä opiskelijoiden oppimistulosten ja oppimiskokemusten parantamiseksi. Toisessa tapaustutkimuksessa tarkastellaan tiedon
luomiseen perustuvan oppimisen soveltamista rakennustekniikan ensimmäisen vuoden opiskelijoille suunnatulla Rakentamistalouden perusteet kurssilla. Tavoitteena on esitellä tiedon luomiseen perustu-van oppimisen soveltamista massakurssilla ja analysoida parantaako menetelmä opiskelijoiden motivaatiota ja oppimista. Tutkimusai-neisto koostuu opiskelijakyselyistä kahdelta yliopistotason kurssilta. Rakentamistalouden perusteet kurssi kehitettiin tiedon luomiseen perustuvan oppimisen pohjalta ja toinen kurssi, Rakennushanke, toteutettiin case-oppimiseen perustuen. Opiskelijoiden itsearviointiin perustuvat tulokset osoittivat että case-oppiminen tuki opiskelijoi-den oppimisprosessia paremmin kuin tiedon luomiseen perustuva oppiminen. Toisaalta tutkimus osoitti tiedon luomiseen perustuvan oppimisen soveltamisen merkityksen yliopiston ensimmäisen vuoden kursseilla. Tulokset osoittavat, että opiskelijoiden metakognitiivisten taitojen kehittämiseen pitää keskittyä enemmän jo insinööriopintojen alkuvaiheessa. Molempien tapaustutkimusten tuloksia voidaan hyö-dyntää yliopisto-opetuksen kehittämisessä. Uudet oppimismenetelmät asettavat uusia vaatimuksia myös oppimisympäristöille. Tulevaisuuden oppimisympäristöjen tulee tukea paremmin uusia opiskelijalähtöisiä oppimismenetelmiä, jotka perustuvat opiskelijoiden aktiiviseen työs-kentelyyn.
48 49Oppiva kampus
Vuorovaikutteisuutta tukeva teknologia – kokemuksia välineistä ja vuorovaikutuksestaInka Mikkonen, Anette Lundström, Suvi Nenonen ja Niclas Sandström
Tässä artikkelissa pohditaan, miten erilaiset osallistumisen välineet vaikuttavat luento-opetuksen, massatilaisuuksien ja pienryhmäopetuk-sen vuorovaikutukseen, yhteisölliseen tiedon rakenteluun ja yhteiske-hittelyyn. Tutkimukset ovat osoittaneet, että luento-opetus on usein edelleen hyvin opettajakeskeistä ja oppimisteoreettiset lähtökohdat oppijalähtöisyydestä ja yhteisöllisestä oppimisesta eivät valitettavan usein edelleenkään toteudu luento-opetuksessa. Vuorovaikutuksen monipuolistamiseksi on esitetty teknologian tarjoamien mahdolli-suuksien hyödyntämistä. Esittelemme haastattelu-, havainnointi- ja kyselytutkimuksen tuloksia erilaisista oppimisen ja tiedon jakamisen tilanteista, joissa teknologiset välineet tarjoavat uudenlaisia mahdol-lisuuksia tiedon jakamiseen ja vuorovaikutukseen. Tutkimukset on toteutettu vuosina 2012–2014 Jyväskylän yliopistossa ja Helsingin
yliopistossa, ja niissä on tutkittu Viestiseinä® ja Flinga ® -sovellusten synnyttämiä käyttäjäkokemuksia.Suurin osa käyttäjistä piti vuorovaikutteisuutta tukevan teknologian käyttöä hyvänä keinona lisätä osallistumisaktiivisuutta ja oppijaläh-töisyyttä luento-opetuksessa. Uudenlaisten osallistumisen välineiden nähtiin myös auttavan luennon rakenteiden ja aktiviteettien organisoi-misessa, kun sekä osallistuja että luennoitsija voivat itse päättää, missä vaiheessa erilaiset viestit tuodaan esiin. Vuorovaikutteisuutta tukevalla teknologialla voidaan monipuolistaa opetusta ja luentokäytänteitä hy-vinkin perinteisissä oppimistiloissa. Osallistumisen välineet muuttavat kahdensuuntaisen vuorovaikutuksen moninapaiseksi vuorovaikutus-verkostoksi, mikä luo tilanteisiin yhteisöllisen osallistumisen virran ja tukee positiivista osallistumiskokemusta.
50 51Oppiva kampus
Laboratorioiden yhteiskäyttö yliopistokampuksellaJyrki Yläoutinen ja Sanna Peltoniemi
Tässä artikkelissa kuvataan, miten laboratorioiden yhteiskäyttöisyyttä on menestyksekkäästi sovellettu biolääketieteellisellä yliopistokam-puksella 1990-luvulta lähtien ja miten yhteiskäyttöisyys on vaikuttanut tilaratkaisuihin eri mittakaavoissa. Artikkelissa esitellään core-labora-torion malli ratkaisuna yhteiskäyttöisyyden haasteisiin. Core-labora-torion tarkoituksena on tarjota tiettyjä erikoispalveluita, joita tutkija voi hyödyntää tutkimukseensa parhaiten soveltuvalla tavalla. Tämän lisäksi yhteiskäyttöisiä resursseja kehitetään paikallisella tasolla. Pie-nemmät, paikallisen tason core-laboratoriot palvelevat alan tutkimusta alueellisesti kampuksen, rakennuksen tai huoneistojen mittakaavassa. Tapaustutkimuksen tulokset osoittavat, että laboratorioiden yhteiskäyttöisyydessä on paljon potentiaalia tutkijoiden tietotaidon vaihdon, yhteisöllisyyden kehittymisen ja kustannustehokkaan toi-minnan näkökulmista. Henkilöstön rekrytoinnin ja sitoutuneisuuden näkökulmista voidaan nähdä, että parhaat laboratoriot houkuttelevat parhaita tutkijoita. Globalisaation myötä kilpailu huippuosaajista vaikuttaa kiihtyvän ja kansainvälinen kilpailu on jatkuvasti käynnissä. Pienelle maalle kuten Suomi, yhteiskäyttöisyyden ja jaettujen resurssi-en toimintamalli tarjoaa mahdollisuuden kehittää ja ylläpitää state-of-art -laboratorioympäristöjä.
52 53Oppiva kampus
What makes a Place? Claiming Spaces for Informal and Social LearningJenni Poutanen
Miten vajaakäytöllä olevia tukitoimintojen tiloja voidaan muuntaa eloisiksi sosiaalisen ja epämuodollisen oppimisen tiloiksi? Tässä artikkelissa verrataan kolmea toteutunutta tilamuutosta ja pohditaan minkälaiset tilalliset osatekijät muodostavat onnistuneen uuden paikan oppimiselle. Oppimismetodien skaala on laajentunut, ja oppimisen kult-tuuri on monimuotoistunut, sekoittunut ja vaihtoehdot laajentuneet. Tämän tulisi vaikuttaa myös tarjolla olevien tilojen kirjoon. Monissa yliopistoissa epämuodolliset oppimistilat rajoittuvat kirjastoihin ja sosiaaliset kanssakäymiset kahviloihin. Kuitenkin tukitoimintojen tilat, kuten kampuksien vilkkailla alueilla sijaitsevat aulat ja käytävät, ovat uudelleensuunniteltuina potentiaalisia sosiaalisia ja epämuodollisia oppimistiloja. Kulkuväylien oheen sijoitetut oppimistilat tavoittavat opiskelijoita kaikista tiedekunnista, mikä samalla tehostaa tilojen käyt-töä; aulat ja kulkuväylät muodostavat tyypillisesti noin 22 % pinta-alas-ta suomalaisissa yliopistorakennuksissa. Kampuslaajuisen langattoman verkon ja henkilökohtaisten mobiililaitteiden ansiosta tukitoimintojen tilat voidaan muuttaa epämuodollisen opiskelun käyttöön. Artikkelissa kuvataan kolme erityyppistä muutoskohdetta.
Kohteet eroavat toisistaan ulkomuodoltaan ja toteutustavoiltaan; aula-tilaan rakennetut kaksi uutta oppimistilaa, kampuskahvilan uudistus sekä akateemiseen kirjastoon yhteissuunnitellut ja –toteutetut oppi-mistilat. Kaikki toteutetut kohteet houkuttelevat uusia käyttäjiä sekä lisäävät paikan suosiota. Kohteiden sijoituspaikka vaikuttaa todennä-köisesti niiden suosioon. Kuitenkin kohteet osaltaan todentavat, että verrattain pienet akupunktuurin kaltaiset muutokset olemassa oleviin tiloihin voivat aikaansaada kokoaan suuremman vaikutuksen paik-kaan. Kohteita yhdistää muun muassa käyttäjien kiittelemät ”miellyt-tävät” ominaisuudet ja päivitetty ilme. Lisäksi akustisesti huonoista paikoista, kuten aulatiloista, voidaan luoda miellyttävä akustinen ympäristö esimerkiksi kokolattiamaton ja arkkitehtonisten sisustusele-menttien avulla. Ripaus yksityisyyden tunnetta tulee taata vilkkaassa-kin paikassa. Keskeinen asema on kalusteilla; niiden ergonomia on ol-tava kunnossa, ja niiden ulkonäkö sekä siirreltävyys vaikuttavat kuinka tilaa käytetään. Keskeiseen asemaan nousevat pistorasioiden sijainti ja määrä. Tämänkaltaiset pienet kirurgiset tilamuutokset voidaan sovittaa paikkaan ja tavoitteisiin.
54 55Oppiva kampus
Pihazzo – kampuskahviloiden ja -ravintoloiden monikäyttöisyysSatu Kankaala, Jan-Erik Gussander
Lisääntyvä yhteistyö on osa yliopiston arkea. Luonteva kohtaamispaik-ka kampuksilla on ruuan ja kahvin äärellä. Kahvioiden ja ruokaloiden monikäyttöisyys on haaste, johon kehittämishankeen lopputuloksena vastattiin Pihazzo-konseptilla. Pihazzo on paikka, jossa perinteinen ravintola avautuu monikäyttöiseksi kohtaamis- ja työskentely-ympäris-töksi. Käytettävyyskävelyjen ja työpajojen avulla koottiin käsikirja, joka yhdistää neljä monikäyttöisen ravintola-, ruokailu- ja kahvilatilan käy-tettävyyden ja suunnittelun kannalta tärkeää näkökulmaa: asiakkaan, palvelutarjonnan, tilojen ja suunnittelun näkökulmat. Käytettävyyden ja suunnittelun reunaehtoina ovat kestävä kehitys ja yhteiskuntavastuu sekä esteettömyys. Pihazzo-konseptia testataan ja edelleen kehitetään Aalto-yliopiston kampusravintoloiden tila- ja palvelutarjonnassa.
56 57Oppiva kampus
1 Kampusyhteisön alustana
Tässä osassa keskustellaan kampuksesta yhteisöllisenä alustana: mitä haasteita kampusjohtamisella on ja mitä kannattaa ottaa huomioon. Yhteisöllisen kampuksen ra-kentajatiimin haasteita tarkastellaan Marko Keinäsen artikkelissa ja tämän jälkeen esitellään miten palvelumuo-toilua voidaan käyttää kampuskehittämisen välineenä.
58 59Oppiva kampus
Nykyään oppiminen ja työnteko ovat pitkälti ajasta ja paikasta riippumattomia. Kun oppimiseen ja työskentelyyn käytettä-vät välineet, ajankohdat ja paikat määräytyvät yksilöllisten
tarpeiden ja rutiinien mukaan, on näiden toimintojen tehokas tuke-minen tilanäkökulmasta muuttunut aiempaa monimutkaisemmaksi. Samaan aikaan yliopistojen tilankäyttöasteet ovat alhaiset, ylläpi-tokustannukset korkeat ja loppukäyttäjien tarpeet hyvin erilaisia. Loppukäyttäjät ovat myös itse aktivoituneet ja nykyisin he luovat, tuottavat ja hallitsevat uusia tilaratkaisuja vastatakseen omien yhteisöjensä tarpeisiin. Useissa hankkeissa loppukäyttäjät ovat ottaneet huonosti hyödynnettyjä tilaresursseja haltuunsa ja ryhtyneet itsenäi-sesti tukemaan tilatarpeitaan. Verrattuna perinteisiin byrokraattisiin kampusjohtamiskäytäntöihin, nämä hankkeet ovat valtaosin itsenäisesti johdettuja, mutta onnistuakseen ne tarvitsevat kuitenkin tukea yliopis-ton hallinnolta. Voidaankin esittää, että yliopistojen hallinnon edusta-jat ja kampusjohtajat joutuvat nykyisin kohtaamaan täysin erilaisen toimintaympäristön kuin missä he toimivat kymmenen vuotta sitten. Tämän artikkelin tarkoituksena on tarjota yliopistojen hallinnossa työskenteleville ja kampusjohtajille ohjenuoria, joiden avulla näitä uudenkaltaisia kehityskulkuja voidaan tukea. Aihet-ta lähestytään liiketoimintamallinäkökulmasta erityishuomion kiinnittyessä yliopiston arvonluontiin. Loppukäyttäjävetoisten hankkeiden luoman arvon havainnollistamiseksi analysoitiin viit-tä Aalto-yliopiston Otaniemen kampuksella sijaitsevaa kohdetta. Aineistoa kerättiin haastatteluin ja työpajoin. Lisäksi analyy-sia täydennettiin verkossa saatavilla olevalla aineistolla. Tulokset viittaavat siihen, että tukeakseen tätä uudenlaista kehitystä yliopistojen kampusjohtajien tulisi: keskittyä eri kampuskäyt-täjäryhmien muuttuviin tarpeisiin; tehdä yhteistyötä kampusyhteisöjen ulkoisten ja sisäisten sidosryhmien kanssa; tunnistaa niitä uusia akti-viteetteja, jotka mahdollistavat tehokkaita oppimis- ja työskentelypro-sesseja; tukea tilojen monikäyttöisyyttä; lisätä tilojen käyttäjien välisiä synergioita. Saavuttaakseen tehokkaan arvonluonnin kampusjohtajat tarvitsevat kokonaisvaltaisempia viitekehyksiä ja työkaluja tukeak-seen kampuksen kokonaisuuden ja sen ydintoimintojen johtamista.
Arvon yhteisluominen yliopistokampuksilla
Eelis Rytkönen & Ville Korpinen
60 61Oppiva kampus
Kampusjohtajan rooli
Mikä on kampusjohtajan tärkein tehtävä tilojen loppukäyttäjän näkökulmasta? Koska yliopistojen tehtävät suhteessa opetukseen, tutkimukseen ja yhteiskunnalliseen vaikuttavuuteen ovat säädeltyjä lainsäädännöllä, on myös kampusjohtajien toimintaympäristö mää-ritelty lainsäädännöllä. Kampusjohtajien menestystä tehtävässään voidaan arvioida sen perusteella, miten hyvin rakennettu ympäristö ja tilat tukevat yliopiston prosesseja sen toteuttaessa laissa säädettyjä tehtäviään. Mitä oikeastaan tarkoitamme yliopistolla siitä puhuessamme? Keskitymmekö niihin lukuisiin loppukäyttäjäryhmiin, kuten kandi-, maisteri- ja tohtoriopiskelijoihin, opetushenkilökuntaan, tutkijoihin jne., vai tarkastelemmeko yliopistoa instituutiona, jolla on tiettyjä tavoitteita, joita sen tulee saavuttaa kuten vuotuisten valmistuneiden maisterien lukumäärä? On toki selvää, että loppukäyttäjäryhmät yhdessä muodostavat yliopiston ja sitä kautta myös instituution jolloin kysymys saattaa vaikuttaa triviaalilta. Yhä monimutkaisemmassa ja dy-naamisemmassa toimintaympäristössä näin ei kuitenkaan ole. Mikäli hyväksymme puhtaasti institutionaalisen näkökulman, ajaa se kehitys-tä ylhäältä alaspäin. Tästä näkökulmasta yksi keskeisistä kysymyksistä on esimerkiksi millaiset tilaratkaisut mahdollistavat parhaan tutki-muksen tekemisen ja lyhentävät valmistumisaikoja. Mikäli tarkastelu taas lähtee liikkeelle loppukäyttäjistä, on kehityksen suunta alhaalta ylöspäin. Fokuksemme siirtyy enemmän yksilötasolle, ja tällöin tulee pohtia, millaiset tilaratkaisut edistävät parhaalla mahdollisella tavalla poikkitieteellisen yhteistyön syntymistä opiskelijoiden välille ja näin ollen rakentaa avoimempaa yliopistokulttuuria, joka tulevaisuudessa myös nostaa poikkitieteellisen tutkimustyön laatua. Alati kasvava tutkimustieto pakottaa meidät näkemään perinteiset opetusmenetelmät uudessa valossa, kun alamme paremmin ymmärtää oppimisen uusia tapoja. Perinteiset luentosalit massalu-entoineen siirtyvät verkkoon, kun massiiviset avoimet verkkokurssit (MOOCs) yleistyvät, ja parhaimmillaan tarjoavat vastaavankaltaista interaktiivisuutta kotisohvalta käsin. Maailman johtavat yliopistot ovat alkaneet avaamaan kurssejaan suurelle yleisölle erilaisten virtuaalisten opetuspalvelujen avulla kuten www.edX.org. Mikäli tulevaisuuden
oppimistilat eivät enää ole luentosaleja ja luokkahuoneita, mitä ne sitten tulevat olemaan? Popularisoitu yksinkertaistus käänteisestä luokkahuoneesta viittaisi tarpeeseen lisätä yhteistyötilojen määrää. Lähestymistavan keskeisenä ideana on, että massaluentojen siirtyessä luentosaleista kotisohvalle ruutujen välityksellä, koulurakennusten tilojen tulisi tukea ryhmässä tehtäviä pohdintoja, jolloin oikeastaan kouluun tullaan tekemään kotiläksyjä, ja kotona opiskellaan aiemmin koulussa opittuun tyyliin passiivisesti seuraten. Abraham Lincoln tiettävästi sanoi, että paras tapa ennustaa omaa tulevaisuuttaan on luoda se itse. Tulevaisuuden yliopistokam-puksien suhteen voisikin sanoa, että paras tapa ennustaa tulevaisuutta on luoda se yhdessä loppukäyttäjien kanssa. Saavuttaakseen tämän tavoitteen, kampusjohtajien tulee hyväksyä ja omaksua uudenlainen ajattelutapa, jossa yliopiston tavoitteet instituutiona saavutetaan keskit-tymällä loppukäyttäjäryhmien tarpeisiin.
Loppukäyttäjien ”työt” ja tarpeet
Liiketoimintakirjallisuus tulvii nykyisin neuvoja, joissa kehotetaan kuuntelemaan asiakkaita, olemaan empaattisia loppukäyttäjiä kohtaan sekä muuntautumaan asiakkaiden ongelmien ratkaisijoiksi. Keskei-nen ongelma on, että yleisesti ei ole vielä tutustuttu riittävästi niihin uusiin työkaluihin, joita tarvitaan asiakasymmärryksen keräämiseen ja jalostamiseen, joita puolestaan voitaisiin hyödyntää tarjonnan kehittä-misessä. Eräs tapa lähestyä loppukäyttäjien tarpeita on jobs-to-be-done lähestyminen. Yksinkertaistaen tuotteiden tai palvelujen perimmäistä tarkoitusta voimme todeta, että käyttäjät ”palkkaavat” tuotteita ja palveluja tekemään jotain tiettyä ”työtä”. Harvard Business Schoolin professori Theodore Levitt sanoi 1970-luvulla, että ihmiset eivät halua neljännestuuman poraa, vaan neljännestuuman reiän. Näin ollen ”työ” on saada seinään neljännestuuman reikä ja pora ”palkataan” tätä työtä varten. Keskittyessämme ”työhön” emmekä suoraan palveluun tai tuotteeseen, jonka käyttäjä ”palkkaa”, laajennamme perspektiiviämme huomattavasti. Kun keräämme tietoa käyttäjien tarpeista, saamme
62 63Oppiva kampus
todennäköisesti hyvin erilaisia vastauksia erilaisiin kysymyksiin. Verratkaamme esimerkiksi kysymyksen asetteluja: ”Mikä on paras luokkahuone missä olet viimeksi ollut?” ja ”Mitä tuotteita tai palveluja olet viimeksi ”palkannut” auttamaan oppimistasi?” Voitaneen olettaa, että jälkimmäisen kysymyksen vastauksia tarkastelemalla pystymme luomaan huomattavasti rikkaamman kuvan käyttäjien oppimisproses-seista, kun taas edellinen kysymyksenasettelu rajaa vastaajan kapasitee-tin hänen käsitykseensä luokkahuoneesta. Loppukäyttäjien ei tule olettaa olevan asiantuntijoita rakenne-tun ympäristön ratkaisujen suhteen. Tällöin ei ole mitään järkeä kysyä heiltä, millaiset tilaratkaisut parhaiten tukevat heidän toimintaansa. He ovat kuitenkin asiantuntijoita suhteessa omiin ”töihinsä”, joita varten he ”palkkaavat” mitä moninaisimpia ratkaisuja. Muun muassa tästä syystä on elintärkeää uutta kampusympäristöä suunniteltaessa keskit-tyä käyttäjien ”töihin” eikä roikkua orjallisesti tuotenäkökulmassa.
Kampuskäyttäjien kirjo
Toimintatapojen muuttuessa teknologisen kehityksen myötä myös kampuskäyttäjien tilankäyttötavat ovat muuttuneet sekä oppiainekoh-taisesti että yksilön tarpeiden näkökulmista. Yliopistoilla tiedesuunnat toimivat omissa siiloutuneissa organisaatioissaan, joille on osoitettu omat tilat kampusalueilta. Eri tieteenalat tarvitsevat usein jo lähtökoh-taisestikin erilaisia tiloja: esimerkiksi taloustieteiden opiskelija pystyisi suorittamaan tutkintonsa, kunhan hänellä vain on pääsy pilvipalveli-melle ja lisenssit tietokantoihin, kun taas kemian opiskelu olisi nyky-tekniikalla lähes mahdotonta ilman asianmukaisia laboratoriotiloja. Toisaalta esiintymistaidot ovat molempien aineiden opiskelijoille hyö-dyllisiä. Samaan aikaan tutkimuksissa on havaittu, että yliopistotilojen käyttöasteet ovat virastoaikana noin 20-30% tasolla (Neary et al 2010; University of Herald 2013). Alhaiset käyttöasteet puhuvat tehostami-sen puolesta, jolloin säästyneet resurssit voidaan kohdistaa yliopistojen
ydintehtäviin - opetukseen, tutkimukseen ja yhteiskunnallisen vai-kuttavuuden saavuttamiseen. Esimerkiksi yllämainituilla oppiaineilla on varmasti jotain sellaisia kursseja, joita voidaan järjestää yhteisissä tiloissa, kun taas erityistilojen kuten laboratorioiden käyttöä voitaisiin esimerkiksi toteuttaa yhteisesti muiden koulujen tai yrityspuolen toimijoiden kanssa tai avata enemmän ulkopuolisille käyttäjäryhmille. Myös työskentely, oppimis- ja opetustavat vaihtelevat huo-mattavasti jopa saman tieteenalan sisällä yksilöllisten preferenssien mukaan. Jotkut opiskelevat päätoimisesti kirjastolla, kun taas toiset nauttivat pienryhmätyöskentelystä kampuksilla, ja osa päättää opiskel-la kotoa käsin niin paljon kuin mahdollista. Osa opiskelijoista haluaa valmistua niin nopeasti kuin mahdollista, osa taas haluaa nauttia yliopistoelämän sosiaalisista mahdollisuuksista täysin rinnoin. Osa tutkijoista hautautuu työhuoneisiinsa kirjojen pariin, osa työskente-lee mieluummin julkisissa tiloissa ja jotkut kotitoimistoistaan käsin. Näiden pääkäyttäjäryhmien lisäksi kampuksilla on lukuisia muita käyttäjäryhmiä kuten esimerkiksi hallinnossa työskentelevät, ulkoiset sidosryhmät, aloittelevat yritykset sekä vierailijaryhmät, jotka kaikki tarvitsevat tietynlaista tilaa, mutta kykenevät toimimaan hyvin langat-toman internet-yhteyden, kannettavan tietokoneen, pöydän ja tuolin varassa. Käyttäjäryhmien pirstaloituminen ja erilaisten tarpeiden valtava määrä on tehnyt kampusjohtajien tehtävästä erittäin haasta-vaa. Jos keskitytään ainoastaan yksittäisten tarpeiden tyydyttämiseen, on haasteena vääjäämättä alhaiset käyttöasteet. Ennemminkin tulisi pyrkiä luomaan riittävä ja kokonaisvaltainen näkemys eri käyttäjäryh-mien tarpeista, ja pyrkiä tunnistamaan niistä mahdollisia synergioita, joilla voidaan mahdollistaa tehokas tilojen allokointi ja eläväinen kampusympäristö. Haasteena on kyetä tarjoamaan riittävästi erilaisia mahdollisuuksia käyttäjille – kampusjohtajien rooli näyttäisi laajen-tuvan byrokraattisesta tilamassan johtamisesta, potentiaalisten lop-pukäyttäjävetoisten projektien tunnistamiseen, ja näiden tukemiseen yhdessä mahdollisten operaattorien kanssa. Kuvatun kaltaisia projek-teja on vaikea johtaa perinteisten byrokraattisten liiketoimintamallien avulla.
64 65Oppiva kampus
Työkalut auttavat monimutkaisessa ympäristössä
Jotta tällaisessa monimutkaisessa toimija- ja toimintoverkostossa voi-daan saavuttaa tasapaino, tarvitaan työkaluja, jotka ottavat huomioon yhtälön molemmat puolet: loppukäyttäjien vaatimukset ja tarpeet sekä resurssit, joilla näitä tarpeita on mahdollista tyydyttää. Liiketoi-mintamalli -lähestyminen näyttäisi tarjoavan tähän mahdollisuuden. Konseptitasolla liiketoimintamallin ydinominaisuuksiksi on tunnis-tettu neljä seikkaa: se on analyysin kohde liiketoimintastrategioiden ja toimintojen välillä; se ei tyydy kuvaamaan vain sitä mitä yritykset tekevät, vaan myös sitä miten ne sen tekevät; se kuvaa yrityskeskeisesti, mutta silti rajoja ylittäen yrityksen aktiviteetit, arvon luonnin ja arvon tulouttamisen (Zott et al 2011). Liiketoimintamalli -kanvas (Osterwal-der et al 2010), on käytännönläheinen liiketoimintamallityökalu, jota on tutkittu mahdollisena viitekehyksenä (Rytkönen & Nenonen 2013; Rytkönen 2014), jonka avulla kampuksen toimintoja voitaisiin hah-mottaa. Sen suurin käyttöpotentiaali on alkuvaiheen konseptoinnissa, ideoiden keräämisessä ja niiden visuaalisessa viestinnässä.
Mitä informaatiota liiketoimintamalli -kanvas tarjoaa ja miten sitä voidaan käyttää?
Liiketoimintamalli on yksinkertainen työkalu, jonka avulla liike-toiminnan kulmakivet voidaan tunnistaa. Työkalu jakautuu neljään keskeiseen elementtiin: tarjooma, asiakkaat, resurssit ja talous. Nämä elementit on jaettu vielä yhdeksään rakennuspalikkaan: arvolupa-us, asiakkaat, kanavat, asiakassuhteet, ydinresurssit, ydinprosessit, pääpartnerit, tulovirrat ja kulurakenne. Esimerkiksi Post-it -lappuja hyödyntäen työryhmä voi keskustella, testata, suunnitella ja kehittää liiketoimintamalliaan. Malli on alun perin rakennettu internet -liike-toiminnan tarpeita varten, jotta yritykset voisivat hahmottaa rooliaan yhä monimutkaisemmissa liiketoimintaympäristöissä. Vertaamalla liiketoimintamalli -kanvasta ja yliopistojen kampusjohtamista varten suunniteltua integroitua mallia (Den Heijer 2011), liiketoimintamalli -kanvaksen hyödyllisimmiksi ominaisuuk-
siksi todettiin: (a) loppukäyttäjälähtöisen näkökulman tuominen kampuskehitykseen; (b) sosiaalisten ja virtuaalisten ulottuvuuksien tuominen osaksi kampusstrategiaa; (c) sujuvan palvelualustan syn-tyminen; (d) uusien kampuskonseptien testaaminen ja pilotointi (Rytkönen & Nenonen 2013). Alustavat tulokset tutkimuksesta, joissa seitsemän liiketoimintamallityöpajan avulla käsiteltiin viittä eri tapa-usta (Rytkönen 2014) viittaavat siihen, että kampuksilla on kehittynyt useita vaihtoehtoisia liiketoimintamalleja ja niiden tarvitsemia tiloja tuetaan kolmella eri tasolla: sosiaalinen yhteisötaso, fyysinen tilataso ja virtuaalisten verkostojen taso. Tutkituissa tapauksissa kolmesta tasosta sosiaalisen tason tärkeys korostui jokaisessa työpajassa. Nämä kolme tasoa muodostavat yhdessä paikan ja arvon loppukäyttäjille – ne eivät toimi erillisinä riippumattomina kokonaisuuksina. Aiemmin kampus-johtajat näyttäisivät keskittyneen fyysiseen tilajohtamiseen ja teknisiin kysymyksiin jättäen sosiaaliset ja virtuaaliset osa-alueet vähemmälle huomiolle. Liiketoimintamallit muokkautuvat myös ajan saatossa, ja tämä vaatii joustavuutta hallinnollisilta järjestelmiltä ja johtajilta.
Kuva 1. Tuottaako tila arvoa vai kustannuksia yliopistolle?
66 67Oppiva kampus
Tapausesimerkkejä
Viisi tapausesimerkkiä (Rytkönen 2014) olivat kaikki itsenäisten toimi-joiden operoimia projekteja. Yksikään ei ollut ammattimainen tilaope-raattori, vaan ne olivat käynnistäneet projektit tavallisen tilakäyttäjän roolista käsin. Tunnistettujen temaattisten tai toimintopohjaisten tarpeiden kautta he olivat alkaneet kehittää tiloja soveltumaan tar-peisiinsa. Tapaukset osoittavat, että yliopistojen tilat tulisi ennemmin nähdä arvonluonnin mahdollistajina eikä itseisarvoisina omaisuuseri-nä. Loppukäyttäjän näkökulmasta resursseilla ei itsessään ole mitään arvoa, vaan arvo syntyy vasta käyttäjien omissa prosesseissa, joissa tilaresursseja hyödynnetään. Yliopistolle instituutiona arvo muodos-tuu summana näiden käyttäjäryhmien omien toimintojen kautta, joten on selvää, että näitä arvonluontia tukevia toimintoja tulee tukea. Vain tiloissa tapahtuva toiminta voi luoda arvoa, ja ilman toimintaa tilat ovat vain kulueriä, jotka puolestaan syövät resursseja yliopiston ydintoiminnoilta. Datan keräyksen alkuvaiheessa viiden tapauksen osalta yhdek-sää rakennuspalikkaa kuvailtiin 244 sanalla tai fraasilla, joista vain 11
Kuva 2. Esimerkkitapaukset
oli kaikille yhteisiä. Tapaustutkimuksen sisällä abstraktiotaso vaihteli merkittävästi hyvin konkreettisista kuten ”keittiö”, ”kuulokkeet”, ”ilmainen wi-fi” selkeästi enemmän abstrakteihin, kuten ”diskurssi”, ”kansainvälinen yhteenkuuluvuus”, ”ilmapiiri”. Nämä ominaisuudet eivät ole vertailukelpoisia. Täydennettyämme kerättyä dataa sekundää-riaineistolla ja analysoituamme kohteet havaittiin toistuva yhtäläisyys kohteiden välillä. Jokainen tarjoomana kuvailtu elementti kategorisoi-tui joko tekniseksi ominaisuudeksi (fyysinen taso), sosiaaliseksi aktivi-teetiksi (sosiaalinen taso) tai verkostopropositioksi. Lisäksi eri kohteet keskittyvät tukemaan eri ydintehtäviä omilla temaattisilla alueillaan, jolloin niiden luoman arvon määritys muuttuu monimutkaisemmak-si. Lopuksi dataa tuettiin vielä haastatteluin, ja analyysit supistettiin koskemaan ilmiötä neljän liiketoimintamalliteeman näkökulmasta (Tarjooma, Asiakkaat, Resurssit ja Rahotus). Kohteiden analyysin pe-rusteella löydettiin 37 yhteistä kuvailtua elementtiä kolmella tasolla, ja jokaisen kohteen rooli sekä ydinalue kampusekosysteemissä kirkastui. Tarkasteltaessa ilmiötä liiketoimintamallin neljän kulmakiven osalta kohteiden yhteiset tarjoomat koostuivat seuraavista pääkompo-
68 69Oppiva kampus
nenteista: yhteinen oppiminen sosiaalisella tasolla; tapahtuma- ja oppi-mistilat, testialusta, keittiö, jaetut työpisteet ja ilmainen wi-fi fyysisellä tasolla; kohtaamisesta, yhteisöstä ja kuhinasta virtuaalisella tasolla. Vastaavasti kohteiden yhteiset asiakkaat olivat: opiskelijat sosiaalisella tasolla; opiskelijat, tutkijat, yliopisto, vierailijat ja tapahtumat fyysisellä tasolla sekä yliopisto, koulut ja liiketoimintapartnerit virtuaalisella tasolla. Tulosten perusteella eri tapaukset näyttäisivät korostavan yliopistojen eri ydintoimintoja, jotka kytkeytyvät pääsääntöisesti tiettyihin loppukäyttäjäryhmiin, vaikka ne olisivatkin tietyissä rajoissa avoimia kaikille kampuskäyttäjille. Jokaisessa tapauksessa pyrittiin luomaan synergiaetuja synnyttämällä kohtaamisia poikkitieteellisten teemojen (urbaanit innovaatiot, digitaalinen valmistus, tuotesuunnitte-lu) avulla tai tiettyihin toimintoihin keskittyvässä (opiskelu, yrittäjyys) ympäristössä.
Common elements
Social(Community facilitation)
Physical(Space facilitation)
Virtual(Network facilitation)
Offering Collaborative learning
Event&learning spaces, testbed, kitchen, hot desk, wi-fi
Encounters, com-munity, buzz
Customers Students Students, researchers, university, visi-tors, events
University, schools, business partners
Resources Users/community
Spaces, janitors and partners
Academic, business, funding and lear-ning space partners, staff, events
Financials Staff Rent&maintenance, Furniture&equipment, Development, Staff
Staff
Taulukko 1. Tutkittujen esimerkkitapausten yhteiset elementit
Rajoitukset
Vaikkakin liiketoimintamalli -kanvasta voidaan käyttää konseptoin-tiin, visualisointiin, keskustelunavauksiin ja tiedonkeruuseen on siinä myös ongelmakohtia. Aluksi täytyy korostaa, että liiketoimintamalli -kanvaksen kaikkia elementtejä ei voitu yksiselitteisesti sijoittaa tietylle yhdelle tasolle. Osa elementeistä läpileikkaa kaikkia tasoja ja osan rooli muuttuu niiden siirtyessä tasolta toiselle. Toisekseen liiketoiminta-malli -kanvasta ei tulisi käyttää ainoana työkaluna, vaan se tarvitsee kvantitatiivista dataa tuekseen. Keskeinen ongelma on liiketoiminta-mallin hyvyyden mittaaminen loppukäyttäjän näkökulmasta. Miten loppukäyttäjät kokevat tilat ja onko tämä arvokasta yliopistolle? Kolmanneksi on mahdotonta sanoa, että tietty liiketoimintamalli olisi toista parempi yliopistokontekstissa – väitämme, että useita eri malleja tarvitaan tukemaan yliopistojen moninaisia toimintoja ympäristössä, jossa myös toimijoita on lukuisia.
Kuva 3. Esimerkkitapausten ydintehtäväfokukset
70 71Oppiva kampus
Yhteenveto
Tämän tutkimuksen perusteella vaikuttaisi siltä, että yliopistokampus-johtajien työnkuva laajenee ja sitä mukaa työn luonne muuttuu. Itse rakennuksien kuntoa ylläpitävien rutiinitöiden lisäksi heidän tulisi ym-märtää ja tukea sekä sosiaalisen että virtuaalisen tason kanssakäymistä monien yksittäisten loppukäyttäjien ja heidän muodostamien ryhmien välillä. Vastatakseen muuttuvan työn tarpeisiin heidän tulisi aina-kin: keskittyä eri loppukäyttäjien ja -ryhmien muuttuviin tarpeisiin kampuksella; lisätä yhteistyötä kampusyhteisön sisäisten ja ulkoisten sidosryhmien kanssa; tunnistaa uudet aktiviteetit, jotka mahdollistavat tehokkaat oppimis- ja työskentelyprosessit; tukea tilojen monikäyttöi-syyttä sekä kasvattaa tilojen synergiahyötyjä eri käyttäjien ja käyttäjä-ryhmien kesken.
LähteetDen Heijer, A. (2011), Managing the University Campus, Information to Support Real Estate Decisions, A PhD dissertation, Eburon Academic Publishers, Delft, The Netherlands.
Harrison, A. and Hutton, L. (2014), Design for the changing educational landscape – space, place and the future of learning, Routledge Taylor and Francis Group, London and New York.
Neary, M., Harrison, A., Crellin, G., Parekh, N., Saunders, G., Duggan, F., Williams, S. and Austin, S. (2010), “Learning Landscapes in Higher Education. Clearing pathways, making spaces, involving academics in the leadership, governance and management of academic spaces in higher education.” Centre for Educational Research and Development. University of Lincoln. United Kingdom, available at: http://learninglandscapes.blogs.lincoln.ac.uk/files/2010/04/FinalReport.pdf (accessed 22 April 2014).
Osterwalder, A. (2004), “The Business Model Ontology – A Proposition in a Design Science Approach”, a PhD thesis in the Faculty of Politic Science, Lausanne, University of Lausanne, available at: http://www.hec.unil.ch/aosterwa/phd/osterwalder_phd_bm_ontology.pdf (accessed 22 April 2014).
Osterwalder, A., Y. Pigneur, and A. Smith. (2010), Business Model Generation – A Hand-book for Visionaries, Game Changers, and Challengers, Hoboken, John Wiley & Sons Inc, New Jersey.
Rytkönen, E. and Nenonen, S. (2013), “The Business Model Canvas in University Campus Management”, Intelligent Buildings International, published online: 20 June 2013, available at: http://www.tandfonline.com/doi/abs/10.1080/17508975.2013.807768#.U1ZxGFc-IYA (accessed 22 April 2014).
Rytkönen, E. (2014), “Community-focused perspectives to interdisciplinary university campus management – a business model case study”, Conference Proceedings of PRRES conference in January 2014, Lincoln, Christchurch, New Zealand, available at: http://www.prres.net/papers/rytkonen_community-focused_perspectives_to_interdisciplinary.pdf (accessed 22 April 2014).
University Herald (2013) “Study in Georgia System Shows Vast Underutilization of Class-rooms”, 25 May 2013 http://www.universityherald.com/articles/3327/20130525/study-geor-gia-system-shows-vast-underutilization-classrooms.htm (accessed 1 October 2013)
Zott, C., Amit, R, and Massa, L. (2011) “The Business Model: Recent Developments and Future Research”, Journal of Management, Vol. 37, No. 4, available at: http://jom.sagepub.com/content/early/2011/04/29/0149206311406265 (accessed 22 April 2014)
Paras tapa ennustaa tulevaisuutta on luoda se yhdessä loppukäyttäjien
kanssa!
”
72 73Oppiva kampus
Uudet arkkitehtoniset ratkaisumallit muuttavat kampuksien ilmettä
Jenni Poutanen, Sanna Peltoniemi& Noora Pihlajarinne
Miten arkkitehtuuri voi eri mittakaavoissa ja erilaisten ratkaisu-mallien kautta elävöittää olemassa olevaa yliopistokampusta? Tiloilla ja ympäristöllä on vaikutusta ihmisten toimintaan
ja parhaimmillaan tilat voivat edistää oppimista, vuorovaikutusta ja luovuutta. Olemassa olevien modernististen kampusten tilarakenteet eivät usein onnistu tukemaan käyttäjien nykyisiä tarpeita ja käynnissä olevaa oppimistapojen muutosta. Tilojen tulisi tarjota mahdollisuuksia uudenlaiselle oppimiselle, mukaan lukien paikkoja sosiaaliselle ja epämuo-dolliselle oppimiselle. Sosiaalinen tila muodostuu fyysisissä ympäristöissä. Tässä artikkelissa esitetään ajatuksia kampuksien tilarakennetta elävöit-tävistä uusista arkkitehtonisista konsepteista, sekä periaatteita kuinka tilat voivat tukea oppimista ja luovuutta. Arkkitehtonisia malleja tar-kastellaan kolmella eri tasolla kampuksen, rakennuksen ja tilaryhmien mittakaavoissa aina kokonaisvaltaisista ratkaisuista pieniin kirurgisiin operaatioihin. Ratkaisut, joissa rakennuksen koko toiminnallinen malli muutetaan kokonaisvaltaisesti, avaavat mahdollisuuden perinpohjaiseen muutokseen rakennuksen käytössä ja toiminnan vuorovaikutuksellisuu-dessa. Tämän kaltaiset ratkaisut on kuitenkin hitaita ja kalliita toteuttaa. Pienemmän mittakaavan oppimistilamuutokset, toteutettuna esimerkiksi yleisten kulkuväylien yhteyteen, ovat toisaalta edullisempia, mutta niiden vaikutus rajoittuu ainoastaan tiettyyn käyttäjäryhmään. Artikkelissa esitetyt kolme eri arkkitehtonista näkökulmaa luovat kokonaisvaltai-sen tutkielman tulevaisuuden oppimisympäristöarkkitehtuurista.
74 75Oppiva kampus
Urbaani kampus tukee erilaisia oppimismenetelmiä
Miltä tulevaisuuden kampus voi näyttää? Minkälaiset arkkitehtoniset ratkaisut voisivat muuntaa modernistiset kampukset tulevaisuuden eloi-siksi oppimiskeskuksiksi? Vastataksemme näihin kysymyksiin meidän täytyy ensin tarkastella kampuksen ja sen alkuperän käsitettä. Ammen-tamalla kampuksien alkuperäisistä suunnitteluperiaatteista virikkeitä, ja yhdistämällä ne ajatukset uusiin oppimismenetelmiin, kampukset voisivat kehittyä eloisiksi urbaaneiksi keskuksiksi, jotka tukevat erilaisia oppimisen tapoja. Tässä artikkelissa katsotaan reippaasti tulevaisuu-teen ja esitetään uudenlaisia arkkitehtonisia ratkaisuja, jotka herättävät lukijoita pohtimaan omaa unelmiensa kampustaan.
Mikä on kampus? Kampus on sanana tuttu jokaiselle. Se voi viitata yliopiston tai muun instituution, kuten sairaalan toimitiloihin. Kampus käsitteenä saapui Suomeen 1950-luvun lopussa Yhdysvalloista, jossa kampukset olivat – ja ovat vieläkin –, itsenäisiä yksiköitään kaupungin ulkopuolella. Sana ”kampus” on alun perin merkinnyt kenttää kaupungin ulkopuolella, ja siinä valossa käsite ”keskustakampus” on ristiriidassa sanan alkuperän kanssa. Yhdysvalloissa kaupungin ulkopuolella sijaitsevat kampukset ovat itse asiassa kuin pienoiskaupunkeja, jotka muodostavat omat yksikkönsä pitäen sisällään tyypillisiä kaupunkien toimintoja kuten asumista, palveluja ja vapaa-ajan toimintoja. Kampusajattelun rantautuessa Suomeen 1900-luvun puolivä-lissä tavoitteena oli kehittää kaupunkimaisia yliopistokeskuksia, jotka sisältäisivät erilaisia toimintoja mukaan lukien asumista. Lähtökohtana oli tieteidenvälisen ja eloisan sosiaalisen miljöön luominen, joka olisi ympärivuorokautisessa käytössä, ja jossa opiskelija-asuminen olisi osa kampuksia. Näin ollen kampusalue olisi ollut elävä vuorokauden ympä-ri, ja tilojen käyttö olisi tehokasta. Alkuperäiset suunnitelmat ja niiden tavoitteet eivät kuitenkaan ole täysin toteutuneet. Verrattaessa Yhdysvaltoihin suomalaiset kam-pukset ovat melko pieniä, ja palvelut ovat vähäisiä, rajoittuen pääasialli-sesti ravintoloihin ja kahviloihin. Lisäksi asuminen ei ole niin merkittä-vässä osassa suomalaisia kampuksia, mitä se on Yhdysvalloissa.
Tämä artikkeli esittelee kolmen tutkimustyön tuloksia muodostaen kokonaisvaltaisen
kuvan kampuksien kehitysmahdollisuuksista rakennussuunnittelun näkökulmasta. Artikkelissa esitetyt näkökulmat ovat
saaneet inspiraationsa konstruktivistisen oppimisparadigman lisäksi mm. kaupunki- ja
luovuustutkimuksesta.
Kampus kaupunkina Tilanne on toinen nykyään, kaupungit ovat kasvaneet aikaisemmin erillisinä yksikköinään sijainneiden kampuksien ympärille. Toisin sanoen kampukset, jotka alunperin oli suunniteltu itsenäisiksi kokonaisuuksikseen, ovat nyt läheisessä vuorovaikutuksessa kaupungin kanssa. Kampuksilla voidaankin nähdä olevan kaksi vaihtoehtoista tapaa olla vuorovaikutuksessa kaupungin kanssa. Ensimmäisessä vaihtoehdossa kampus sulautuu kaupunkiin, ja laajentaa toimintojaan ja toimitilojaan rajojensa ulkopuolelle. Kampus muuttuu keskustayli-opistoksi. Tässä skenaariossa kampus yhdistyy olennaiseksi osaksi kaupunkiympäristöä, mikä vuorostaan avaa useita mahdollisuuksia yhteistyölle yritysten ja kaupungin muiden toimijoiden kanssa. Sulau-tuminen voi toisaalta merkitä kampuksen identiteetin menetystä.Kampuksien alkuperäiset suunnitteluperiaatteet tukevat ajatusta kampuksista urbaaneina kaupunkeina. Toisena vaihtoehtona onkin, että kaupunkimaisia toimintoja tuodaan kampuksien sisälle. Kampuk-set voivat näin säilyä omina yksikköinään ja todellisina kampuksina käsitteen alkuperäisen määritelmän mukaan. Kukin kampus heijastaa omaa aikakauttaan, ja tätä historiaa, sekä kerrostumaa voidaankin pitää osana kampuksien identiteettiä. kampukset voisivat vahvistaa identiteettiään lisäämällä kaupunkimaisia toimintoja rakennuksiinsa, samalla kehittyen kohti urbaanimpaa ympäristöä. Uusi kaupunkimainen kampuskeskus koostuu monipuolisista tiloista ja tukee erilaisia toimintoja, mikä vuorostaan vahvistaa käyn-nissä olevaa uusien oppimismenetelmien omaksumista osaksi yliopis-toa.
76 77Oppiva kampus
Uusi oppiminen on luovaaOppimismenetelmien kehittyminen tiedon passiivisesta siirtämisestä aktiivisen oppimisen malliin vaikuttaa myös yliopisto-opetukseen. Oppimistapojen ja –menetelmien kirjo pitää nykyään sisällään kaikkea yksinopiskelusta ryhmätyöhön, virtuaalisesta työstä konkreettiseen tekemällä oppimiseen. Aivan kuin monimuotoisen kaupungin, myös kampuksen tulee kehittyä tarjoamaan suurempaa valikoimaa erilaisia tiloja ja toimintoja. Suurin osa nykyisten kampusympäristöjen oppi-mistiloista heijastaa kuitenkin edelleen tiedon passiivisen siirtämisen mallia; lähes 65 % päätoimintojen tiloista on varattu formaaleille, ajastetuille toiminnoille, kuten luennoille ja seminaareille. Tiedon yksipuolinen siirto opetuksen perustana on nähtävissä esimerkiksi luokkahuoneessa, jossa tiukat rivit pöytiä ja tuoleja on suunnattu edessä puhuvaan esitelmöijään, jota muut huoneessa olevat kuuntele-vat. Pahimmillaan luentosalin jäykkä pohjakaavio estää uudenlaisten opetusmenetelmien käytön ja hidastaa uusien pedagogisten menetel-mien käyttöön ottamista. Kasvatuspedagogiset tutkimukset ovat osoittaneet, että oppi-minen on tehokkainta silloin, kun opiskelija saa itse aktiivisesti etsiä ja löytää vastauksia, kuin jos ne annettaisiin hänelle valmiina. Oppi-minen voidaankin nähdä luovana toimintana, ja oppimistapahtuman voidaan ajatella muistuttavan tieteellisen innovaation syntyä; vaikka oppimisen kohdalla keksinnöt ovatkin jo kertaalleen löydetty, ovat ne opiskelijalle uusia. Kysymmekin: millainen voisi olla se oppimisympä-ristö, joka tukee tämänkaltaista uudenlaista luovaa oppimista? Tutkimuksessamme olemme kehittäneet viiden suunnittelu-periaatteen ympärille rakentuvan vision luovaa oppimista tukevien oppimisympäristöjen suunnitteluun. Ensimmäisen periaatteen, ”avoi-muuden ja monimuotoisuuden” mukaan yliopistojen tulisi muodostua ikään kuin sulatusuuneiksi erilaisista ammatillisista ja kulttuurisista taustoista tuleville ihmisille, pitäen sisällään sekä kampuksien käyttäjät että ulkopuoliset. Toisen periaatteen, ”tarkoituksenmukaisen ryhmit-telyn” tavoitteena on oikeiden ihmisten törmäyttäminen. Ympäristö voisi nopeuttaa sattumanvaraisia, onnekkaita kohtaamisia niiden henkilöiden välillä, jotka voivat hyötyä toistensa ajatuksista. Tämä
voitaisiin saavuttaa järjestämällä työtiloja uudella tavalla tai luomalla täysin uusia tilallisia toimintoja, jotka automaattisesti törmäyttäisivät samoista aiheista kiinnostuneita ihmisiä. Kolmas periaate, ”inspiraatio”, viittaa motivaatioon, joka on yksi koko oppijakeskeisen ja luovan oppimisen peruslähtökohdista. Erityisesti sisäinen motivaatio toimii tehokkaana moottorina syventyä opiskeluun , joka tuntuu mielenkiintoiselta, nautittavalta tai positii-visella tavalla haastavalta. Fyysiset oppimisympäristöt tulisikin suun-nitella niin, että ne tukevat opiskelijoiden synnynnäistä motivaatiota herättäen mielenkiintoa käsillä oleviin aiheisiin. On ehkäpä ironiaa, että useimpien kampuksien sisustusarkkitehtuuri näyttäytyy avoimen tiedonjaon vastakohtana: oppimista harjoitetaan suljettujen ovien taka-na ikään kuin turvaten, ettei tieto karkaa luokkahuoneiden ulkopuolel-le motivoidakseen tai herättääkseen sattumanvaraisesti ohikulkijoiden kiinnostusta. Tarvitsemmekin täyskäännöstä; innostavan oppimisym-päristön pitäisi sallia ja jouduttaa tiedon vapaata virtausta. Käyttäjät tulisi altistaa rikkaalle kirjolle innostavia opetusaineita, uusia ideoita ja näkökulmia. Lahjakkaiden kanssaopiskelijoiden tai ammattilaisten työskentelyn näkeminen voi myös toimia tehokkaana inspiraation ja motivaation lähteenä. Luovaan prosessiin kuuluu paljon erilaisia työvaiheita, joten kokonaisvaltaisesti sitä tukeva oppimisympäristö tarvitsee riittävästi ”työtilojen vaihtelua”, joka on neljännen periaatteen nimi. Luovan työn tukemisessa on tärkeää tarjota tiloja niin yhteistoiminnalle kuin yksi-näiselle uurastuksellekin, eikä myöskään tiloja levolle ja palautumiselle saa unohtaa, sillä ne ovat olennaisessa roolissa tarjotessaan vastapainoa intensiiviselle ajatustyölle. Viimeinen periaate, ”toteuttamisen tavat”, nostaa esiin tilat, joissa tämän ajatustyön hedelmiä voidaan testata käytännössä, havainnoida ja kehittää edelleen. Arkkitehtuuri ohjaa tehokkaasti käyttäytymistä: kuka tapaa kenet, miten usein, ja missä olosuhteissa. Arkkitehtuurilla hallitaan myös ympäristöstä tulevien virikkeiden määrää; esimerkiksi avaamalla tai sulkemalla toimintoja voimme säädellä, mitä käyttäjät välittömästä ympäristöstään havaitsevat.
78 79Oppiva kampus
Arkkitehtonisia ratkaisumalleja
Mitkä ovat ne tavat, joilla oppimistiloja voidaan uudistaa vallankumouksellisesti? Olemassa oleviin kampusympäristöihin voidaan tehdä muutoksia eri mittakaavoissa, ja erilaisista näkökulmista, sekoittaen ja yhdistäen niitä keskenään. Tarkastelemme arkkitehtonisia ratkaisuja kolmessa eri mittakaavassa – kampuksen, rakennuksen ja yksittäisen tilan näkökulmista – ja esitämme ajatelmia radikaalista kokonaisvaltaisesta muutoksesta pieniin akupunktion kaltaisiin ratkaisuihin. Kuinka kampuksesta tehdään kaupunki? Kukin kampus on ainutlaatuinen, eikä luonnollisesti kaikenkattavaa ratkaisumallia voida esittää kuinka kampusaluetta tulisi muuntaa kaupunkimaisemmaksi. Kampus saattaa kuitenkin kehittyä kaupunkimaisemmaksi painottamalla tiettyjä urbaaneja ominaisuuksia
Kuva.1 Kuviteltu fyysinen linkki Hermian ja TTY:n välillä. (Keskinen 2014)
kampusympäristössä, ja tukien näitä ominaisuuksia arkkitehtonisilla ja hallinnollisilla ratkaisuilla. Ensimmäinen ja tärkein näistä kaupunkimaisista ominaisuuk-sista on paikan identiteetti. Identiteettiä voidaan parantaa esimerkiksi vahvistamalla paikan tunnusmerkkejä. Vahva identiteetti lisää paikan houkuttelevuutta ja synnyttää kampukselle ainutlaatuisen ilmapiirin. Esimerkiksi Tampereen Teknillisen yliopiston tapauksessa kampuksen tunnusmerkki on Hermian tiedepuiston läheisyys. Tätä yhteyttä voi-taisiin vahvistaa fyysisellä yhteydellä yliopiston ja tiedepuiston välillä. (Ks. kuva 1) Tilallinen hierarkia vahvistaa orientoitumista vieraassakin paikassa. Selkeät maamerkit ja nähtävyydet ovat kaupunkiympäristölle tunnusomaisia. Modernististen kampuksien tilallista hierarkiaa voitai-siin parantaa kehittämällä eräänlaisia ”maamerkkejä” tai ”nähtävyyk-
80 81Oppiva kampus
Kuva 2 Käytävien erilaiset identiteetit voivat parantaa orientaatiota laajalle levittäytyvissä rakennuksissa. (Keskinen 2014)
siä” – ja ehkäpä tulevaisuudessa kampukset voisivat tulla suosituiksi matkailunähtävyyksiksi. Orientaation vahvistaminen on tärkeää myös rakennuksen mittakaavassa. Käytävien sisustus voisi ilmentää pääkäyt-täjiään ja samalla auttaa suunnistamaan rakennuksessa. (ks. kuva 2) Tiheään rakennettu ympäristö luo urbaanin ilmapiirin ja rakennuksien väliin jääviä tiloja voidaan pitää potentiaalisina kehittä-misen paikkoina. Kampusaluetta voitaisiin tiivistää tuomalla asumista alueelle, mikä lisäisi käyttäjien lukumäärää tiloissa, ja samalla lisäisi tarvetta palveluille. Usein tiivistäminen ilmenee luonnollisesti korkea-na rakentamisena. Asuntoja voitaisiinkin lisätä esimerkiksi olemassa olevien rakennuksien päälle, mikä vuorostaan voimistaisi urbaania ilmapiiriä kampuksen sisällä. Ihmismäärien ja palvelujen lisääntymi-
sen myötä olemassa olevia tiloja käytettäisiin lisäksi tehokkaammin. (ks. kuva 3) Monimuotoiset ja sekoittuneet ensisijaiset toiminnot voivat myös houkutella ihmisiä kampuksen tiloihin vuorokauden eri aikoina. Tämä lisäisi tilojen käyttöä ja osaltaan voimistaisi kampuksen urbaa-nia ilmapiiriä. Kampuksien toiminnot voisivat sekoittua esimerkiksi liiketoiminnan kanssa. (ks. kuva 4) Käyttäjälähtöiset muutokset voidaan nähdä merkkinä vapaasta ja innovatiivisesta ympäristöstä; tieteidenvälinen ja kodikas ilmapiiri edistää luovuutta ja ajatustenvaihtoa. Esimerkiksi opiskelijat voisivat miehittää alikäytettyjä käytäviä tai luokkahuoneita ja muuntaa ne vapaasti käytettäviksi olohuoneiksi. (ks. kuva 5)
82 83Oppiva kampus
Kuva 3.Asumista sijoitettuna kampusrakennuksien päälle.
Kuva 4.Sekoittuneita toimintoja kampuksella
Kuva 5.Käyttäjälähtöisiä muutoksia
Kuvat tällä sivulla: (Keskinen 2014)
84 85Oppiva kampus
Radikaalinen muutos: rakennus tyhjänä kankaana Olemassa olevan yliopistoympäristön muuttaminen suuressa mittakaavassa, kuten koko rakennukseen kerralla tehtävä tilarakenteen muutos, mahdollistaisi perustuvanlaatuisen työ- ja opiskelukulttuurin muutoksen. Esimerkkinä tämäntyyppisestä muutoksesta käytämme arkkitehtonisilta arvoiltaan vähäisempänä pidettyä kampusrakennusta, jota tarkastellaan ikään kuin tyhjänä kankaana toiminnallisuuden uudelleenjärjestelylle. Tämä vaihtoehto vaatisi selvästi suurimpia investointeja, mutta johtaisi myös kokonaisvaltaisimpaan lopputulokseen. Koko rakennuksen muodonmuutos antaisi vapaat kädet toimintojen uudelleenjärjestelylle, ja mahdollistaisi toiminnallisten kokonaisuuksien uudelleenajattelun. Toiminnallisten kokonaisuuksien uudelleenjärjestely merkitsee eri toimintojen synergioiden uudelleenajattelua. Kokonaisvaltaisen muutoksen avulla voimme ohjata yhteisön osia uudenlaisiin vuorovaikutussuhteisiin. Sen sijaan, että toiminnallinen kokonaisuus muodostettaisiin saman laitoksen tai tiedekunnan jäsenistä, voisimmekin muodostaa sen ihmisistä, joilla on samat kiinnostuksen kohteet. Esimerkiksi kaikki tutkijoiden työtilat voitaisiin yhdistää. Yhdistämisen edut olisivat vertaisyhteisössä; samassa tilanteessa olevat, mutta eri taustoista ja tutkimustraditioista tulevat tutkijat voisivat tarjota toisilleen merkittäviä uusia lähestymistapoja ja tuoreita näkökulmia, mikä ei muutoin välttämättä olisi mahdollista. Tällainen uudelleenjärjestely ei ainoastaan helpottaisi käytännöllisiä asioita, vaan saattaisi edesauttaa merkittävästi kampuksella syntyvien innovaatioiden määrää. (ks. kuva 6)
Kuva 6. esimerkki toimintojen järjestämisestä uudelleen kerroskohtaisten teemojen mukaan, aikaisemmin järjestelty tiedekunnittain. (Pihlajarinne 2014)
86 87Oppiva kampus
Toiminnallisten kokonaisuuksien lisäksi kokonaisvaltainen tilarakenteen muutos tarjoaa mahdollisuuden miettiä uudelleen tilojen kokoa ja suhdetta toisiinsa. Tilojen koot voisivat muuntua vapaasti käytön mukaan. Muuntojoustavuutta voidaan kasvattaa esimerkiksi luomalla toimintojen välille avoimia ja riittävän laajoja yhdistäviä tiloja, jolloin tilat voivat levittäytyä jaetulle alueelle. Lisäksi tilojen ja toimintojen väliset kytkökset voidaan avata. Esimerkiksi luokkahuo-neiden sijoittaminen laboratorioiden välille voisi edesauttaa tutkimuk-sen ja opetuksen yhteistoimintaa. Toisaalta perinteisen luentosalin yhdistäminen tiloihin, joissa esimerkiksi havainnollistetaan tiettyä ilmiötä, tai yhdistäminen ryhmätyötiloihin, mahdollistaisi vaihtoehtoi-sia käyttötapoja myös luentosalille. Lisäksi tilojen käyttö tehostuu, jos toimintojen sallitaan limittyä toisiinsa. (ks. kuva 7)
Ajatelmia uusista tilatyypeistä Edellisissä luvuissa olemme esittäneet ajatelmia olemassa olevien tilojen ja rakennuksien muuntautumisesta uutta oppimista paremmin tukeviksi. Tässä luvussa esitellään ideoita tilatyypeistä, jotka ovat paikasta riippumattomia ja joita voidaan soveltaa erilaisiin oppimisympäristöihin. Oppimistilojen typologia jaetaan tyypillisesti toiminnan muodollisuuden (epämuodollinen oppiminen – muodollinen opetus) ja toisaalta sosiaalisuuden asteiden mukaan (sosiaalinen-yksilö). Muita arkkitehtuurin alalla tyypillisiä tarkastelutapoja ovat julkisuuden-yksityisyyden asteet tai jako ensisijaisiin ja tukipalvelujen toimintoihin. Toki tilojen ”saavutettavuuteen” eli käyttöön vaikuttaa myös suuresti kuka ja miten tilaa hallitaan, esimerkiksi tarvitaanko tilan käyttöön varausta. Jos kuitenkin tiloja tarkastellaan puhtaasti teoreettisesta näkökulmasta, edellä esitetyt jaot voivat sekoittua. Nykyisten oppimistilojen tyypistö vaikuttaa myös melko suppealta, kaiken kaikkiaan vaihtoehdot tilojen ja välittävien tilojen variaatioissa tuntuvat usein rajallisilta. Teoreettiset tutkielmat voidaan jakaa ainakin neljään kategori-aan: ensinnä tiettyyn tunnettuun tilatyyppiin tehdyt muunnokset, toi- Kuva 7. ”Ideoiden Kasvatus”–kerros perustuu jaettuihin työtiloihin.
(Pihlajarinne 2014)
88 89Oppiva kampus
seksi, miten tilat sijoittuvat suhteessa toisiinsa, kolmanneksi, miten tila muuntuu eri toimintojen mukaan (esim. säädettävyys, muunneltavuus, joustavuus, sopeutumiskyky), ja, lopuksi uudenlaiset oppimistilatyypit. Toiminnot sekoittuvat; esimerkiksi akateemisiin kirjastoihin on alettu tuoda sosiaalisia oppimistiloja. Selkeä jako muodollisten ja epämuodollisten toimintojen välillä on häipymässä. Tila voisi esimer-kiksi sallia useita samanaikaisia toimintoja, olivat ne sitten muodollisia tai epämuodollisia. Oikeanlaisen suunnittelun kautta muodollista toimintaa voisi tapahtua epämuodollisessa tilassa, ja päinvastoin. Tiloja käyttävien ihmisten tulisi määritellä tilankäyttö sen sijaan, että tila itsessään määrittelee käyttöä. Monissa tapauksissa tila kalustuksineen määrittelee täysin mahdollisen käytön, tai ainakin rajoittaa selkeästi käytettävyyttä. Esimerkkinä tunnetun tilatyypin muunnoksesta toimii pe-
Kuva 8. luentosalit voidaan muuttaa aktiivisiksi monitoiminnallisiksi tiloiksi Kuva 9.Tiloja voidaan muuntaa käytön mukaan
rinteisen luentosalin muunnos aktiiviseksi luentosaliksi, jossa saman-aikaiset mutta erilaiset toiminnot ovat mahdollisia. Luentosalit ovat tyypillisesti kalusteratkaisuiltaan erittäin jäykkiä, missä kiinteät tuoli- ja pöytärivit sallivat vain yksisuuntaisen kommunikoinnin opettajan ja oppilaan välillä, mutta estävät ryhmäkeskustelujen mahdollisuuden. Tämä vuorostaan voi olla aktiivisen massaluennon olennainen perus-ta. Luentosalin muuttaminen viinitarhamaisista tasoista koostuvaksi malliksi, joka perustuisi liikuteltaviin irtokalusteisiin, mahdollistaisi vapaammin monet erilaiset toimintamallit ja toiminnot. (ks. kuva 8) Käsittelimme jo aikaisemmin toista mahdollista tilamuun-nosskenaariota, tilojen suhdetta toisiinsa. Tässä haluamme painottaa niitä uusia mahdollisuuksia, mitä tilojen yllättävät yhdistelmät voivat avata, kuten vuorovaikutuksen parantaminen toimintojen välillä, mikä samalla lisäisi tilojen toiminnallisuutta. (ks. kuva 9)
90 91Oppiva kampus
Kuva 10. Tila voi muuntautua ja joustaa toimintojen mukaan. Kuva 11. Kokoavaan keskipisteeseen perustuva ristimalli sallii samanaikaisia erilaisia toimintoja.
Kolmas skenaario käsittelee tilojen joustoa käytön mukaan. ”Joustavuus” ja ”monitoimisuus” ovat usein tässä kontekstissa käy-tettyjä käsitteitä, mutta yhtälailla tärkeitä ovat tilojen ”säädettävyys”, ”sopeutumiskyky” ja ”muunnettavuus”. Joustavuus saavutetaan geometrialtaan selkeällä tilalla ja liikuteltavilla huonekaluilla. Käyttäjämuutokset ja joustavuus voidaan viedä seuraavalle tasolle tilojen säädettävyydellä ja sopeutumiskyvyllä. Tilat, tilalliset elementit ja/tai kalusteet, jotka on integroitu teknologian kanssa, voisivat tunnistaa käyttäjän ja mukautua kunkin käyttäjän tai ryhmän mukaan. Käyttäjä voisi hallita tilaa henkilökohtaiselle mobiililaitteelleen ladatulla ohjelmalla ja asettaa erilaisia tunnelmia vaihtelevia oppimistilanteita varten. Esimerkiksi tilan valaistukseen, lämpötilaan, väriin, musiikkiin ja lasisen tilan läpinäkyvyyteen voisi vaikuttaa. Muunnettavat tilat toisaalta sallivat käyttäjien muuttaa tilaa tai tiloja siirtämällä huonekalujen lisäksi myös siirreltäviä tilaelementtejä
kunkin käytön mukaan. Näin ollen erilaisia tilanteita voitaisiin luoda samaan paikkaan. (ks. kuva 10) Yhdessä edellisten näkökulmien lisäksi monipaikkaiset oppimistilat voivat lisätä tilojen kirjoa. Integroidun teknologian kautta oppimistilat voitaisiin muuntaa toisiinsa yhdistetty-jen paikkojen verkostoksi. Uudet oppimistilatyypit voidaan nähdä edellisten sekoitukse-na, missä toiminnot ja tilatyypit ovat sekoittuneet. Tässä esittelemme nk. ristimallin (ks. kuva 11), joka koostuu erilaisista ja erillisistä toisiinsa yhdistettävistä osatiloista, joita voidaan tarvittaessa hallita yhdestä pisteestä. Pohjaltaan ristimäinen tila voidaan siis jakaa pie-nempiin erillisiä toimintoja mahdollistaviin yksiköihin tai yhdistää yhdeksi suureksi luentosaliksi, jossa luennoitsija sijoittuu keskelle. Osayksikköihin voidaan sijoittaa keskenään hyvin erilaisia huonekaluja ja tilaelementtejä, mikä mahdollistaa erilaiset toiminnot samanaikai-sesti muita häiritsemättä.
92 93Oppiva kampus
Akupunktiossa vallitsevaa tilannetta muutetaan
pienen piston kautta; samoin kampuksien tilarakennetta voidaan tehostaa pienillä
muutoksilla, joilla on kokoaan suurempi vaikutus.
”
LähteetDen Heijer, A. (2011), “Managing the University Campus – Information to Support Real Estate Decisions”, Eburon Academic Publishers, Delft, Netherlands.
Dugdale, S. (2009) Space strategies for new Learning Landscape. Educause Review. March/April 2009 p.51-63. http://www.educause.edu/ero/article/space-strategies-new-lear-ning-landscape
Florida, R. 2002, The Rise of the Creative Class, [Book], Basic Books, New YorkHaefele, John W. 1962. Creativity and Innovation. New York, Reinhold publishing corpora-tion. 306 p.
Harrison, A. & Hutton, L. (2014) Design for the Changing Educational Landscape - Space, Place and the Future of Learning. Routledge, London, New York.
Harrop, D. and Turpin, B. (2013) A study exploring learners’ informal learning space behaviors, attitudes, and preferences. New Review of Academic Librarianship, 19 (1). 58-77. ISSN 1361-4533
Hennessey, Beth A. , Amabile, Teresa M. 2010. Creativity. Annual Review of Psychology, Vol. 61 Issue 1, pp. 569-598.
Jacobs, J. 1961, The Death and Life of Great American Cities, [Book], Random House, Inc., New York.
Jankowska, Maja; Atlay, Mark. 2008. Use of creative space in enhancing students’ engage-ment. Innovations in Education and Teaching International, Vol. 45, issue 3, pp. 271-279.
JISC (2006) Designing Spaces for Effective Learning, A Guide to 21st century learning space design. HEFCE. http://www.jisc.ac.uk/publications/programmerelated/2006/pub_spaces.aspx#downloads
Keskinen, S. (2014) “Campus as a City - Enhancing the spatial structure of campuses” Tampere University of Technology, School of Architecture.
Kettunen, Juha ; Kairisto-Mertanen, Liisa ; Penttilä, Taru. 2013. Innovation pedagogy and desired learning outcomes in higher education. On the horizon, Vol. 21, No. 4, pp. 333-342.Kuuskorpi, M. and N. Cabellos González (2011), “The Future of the Physical Learning Environment: School Facilities that Support the User”, CELE Exchange, Centre for Effective Learning Environments, 2011/11, OECD Publishing. http://dx.doi.org/10.1787/5kg0lkz-2d9f2-en
Lefebvre, H. (1991). The Production of Space. Oxford UK: Blackwell
Lindblom-Ylänne, Sari; Nevgi, Anne. 2009. Yliopisto-opettajan käsikirja. Helsinki, WSOY pro. 439 p.
Matthews, K., Andrews, V. & Adams P. (2011): Social learning spaces and student engage-ment, Higher Education Research & Development, 30:2, 105-120 http://dx.doi.org/10.1080/07294360.2010.512629
Oldenburg, R. 1997, “Making College a Great Place to Talk”, The Best of Planning for Higher Education: An Anthology of Articles from Premier Journal In Higher Education Planning, pp. 90-94.
Pihlajarinne, N. (2014) “Beyond the Peaks - How to support creativity by learning environ-ment architecture?” Tampere University of Technology, School of Architecture.
Vuori, E. 1999, “University of Helsinki - University of Campuses”, [Book], Oy Edita Ab, Helsinki. pp. 6-15.
Vuorinen, J. 2011, “Muutoksen kampukset” [Report], Museovirasto. Available through: http://www.nba.fi/fi/File/1240/muutoksen-kampukset.pdf
Temple, Paul (2008): Learning spaces in higher education: an under‐researched topic, London Review of Education, 6:3, 229-241 http://dx.doi.org/10.1080/14748460802489363
Johtopäätökset
Kampuksien olemassa olevissa tiloissa piilee suuri määrä potentiaa-lia tulla muunnetuiksi eloisiksi kaupunkimaisiksi keskuksiksi, jotka tukevat tulevaisuuden oppimista ja tutkimusta. Näin ollen olemassa olevat rakennukset voidaan nähdä alustoina uudenlaisille arkkitehto-nisille ratkaisuille, missä yliopistojen huippuunsa kehitetty koulutus ja tutkimus näyttäytyy. Radikaalimmat, laajat muutokset vaikuttaisivat voimak-kaimmin toimintatapoihin ja toiminnallisuuteen. Kuitenkin kaikkien muutoksien ei tarvitse olla suuria ja kalliita. Akupunktiossa vallitse-vaa tilannetta muutetaan pienen piston kautta; samoin kampuksien tilarakennetta voidaan tehostaa pienillä muutoksilla, joilla on kokoaan suurempi vaikutus. Tapaustutkimuksemme ovat positiivisia esimerk-kejä siitä, miten avustavien toimintojen tiloja on muutettu epämuo-dollisen ja sosiaalisen oppimisen tiloiksi. Tapaustutkimukset esitellään myöhemmin tässä kirjassa. Toteutuneet esimerkit lisäävät tilojen kirjoa ja heijastavat tässä artikkelissa esiteltyjä ideoita.
94 95Oppiva kampus
Core Team:management of co-creation
Marko Keinänen
Traditional options for organizing projects are well known cove-ring solutions from pure project organizations up to functional organizations via variations of matrix organizations. Besides of
this capable and clever project management professionals are continuous-ly establishing informal structures and linkages to facilitate necessary cooperation between people and project partners. Particularly modern projects, like in campus development, with their turbulent and dynamic nature have apparent needs that are beyond the solutions provided by traditional options. The making of the right decisions requires an understanding in several different fields. Also the cooperation between the separate parties must be seamless for the success of the project in the best possible way. We have recognized the appearance and signifi-cance of core teams in case projects. Study behind our research from the building construction sector. We argue that a core team can be a signi-ficant factor regarding efficient decision making and communication.
96 97Oppiva kampus
Introduction
Plain formal project organizations can be rigid and produce constraints that make difficult or almost impossible value-adding co-operation concerning decision making and communication. A new kind of approach is needed particularly modern projects, like campus development, where efficient decision making and communication between participating parties are in a crucial role. We defined that the concept core team is the group which consists of two or more people. It is the official or unofficial group who make decision in the project. In this chapter, we present the results of our new study concerning knowledge of the concept core team among the Finnish building construction sector. We define optimal team size and concept’s official character in an organization. In addition to these organizational matters, our main attentions concentrated on it how the core team made decisions and how the use of the core team affects the speed of decision making. The available amount of the information affects the successful decisions essentially. In our study, we also investi-gated the effect of the use of the core team for the flow of the informa-tion.
Research behind our study
The research addressing inspiring learning environments is the part where the authors are exploring new organizational innovations that can facilitate cross-organizational and cross-disciplinary collaborati-on. Main business maneuvers in this field are typically carried out as projects and therefore projects and their management play a crucial role. Nowadays, as results of the outsourcing paradigm, companies are specialized around their core businesses. This has resulted in a consi-derable increase of number of partners also in building construction and renovation projects. Such projects are typical instruments for improving existing learning environments or creating new ones in university campuses. The Data for the research was collected using literature review and survey. The purpose was collect knowledge concerning core team
from construction sector. The survey was sent to 682 selected profes-sionals of construction sector. All the selected respondents were on manager or director level position in their companies. Response rate was 20.5%.
Campus development projects
Campus development project can be seen as a special construction projects. Even campus development has its special characteristics; its processes are based on the construction industry. The construction industry is a project-based industry and it has its traditional ways of structuring projects. Key partners and their leading experts such as architects, project managers, client’s consultants and chief engineers have well-established roles, relating mandates, tasks, contractual obli-gations and payments. Decisions are typically decentralized with each actor responsible for his own tasks. Campus development and its project are gradually transfor-ming from resource orientation towards service orientation where benefits and life-cycle of the built property is put first. This means also extensive involvement of end-users such as citizens, tenants or, like in our case, students. Campus development projects are therefore increasingly playgrounds of individuals and groups representing their interests and desires. Furthermore, campus development project need to have capacity and skills to anticipate and understand end-user experiences for meeting fully their needs.
Core team consists from three to six
people”
98 99Oppiva kampus
The concept core team and its emergence
Managers and other project experts tend to use the term core team to mean a special small group of project executives or project experts with a specific mandate. For example, this special mandate can include co-ordination of key partners or preparation of proposal for strategic decision making. In our study, the concept core team means the group which consists of two or more people. It is the official or unofficial group who make decision in the project. Despite of being intuitive ad-hoc solutions one should ackno-wledge them. Emergence of such practical and practice based examples have real needs behind them. Otherwise they would not exist at all. In addition to these practical examples, core team has been mentioned in the project management literature, although only seldom, as a central unit of a project organization (e.g. by Cobb, 2012; Hartman, 2000; Haugen et al 2010; Robles, 2009; Wysocki, 2009). Conscious of the fact that the core team is only seldom found in the literature, we expected that the core team would be nearly an unknown concept within the building trade. Our surprise we found that 50 % of the respondents have been working with the concept core team.
Formal or informal cooperation
Besides a formal hierarchy in organizations it is also needed to re-cognize an informal hierarchy. People can be in a social relationship via official rule systems but this is not necessary the case. Sometimes people generate a relationship via unofficial mechanisms. High expe-ctations of top quality results, for example, can be caused the forming of the unofficial team next to an official organization (Kähkönen et al., 2013). In general, informal project organizations have been seen as chances to achieve the value-adding collaboration between project partners. At present, many organizational solutions that are aimed to facilitate collaboration between project partners fall into the category of informal organizations. Sometimes project partnering solutions can
be seen only as informal organizational arrangementsAccording to such an understanding teams can be form officially or unofficially. In our research we found that 64.8 % of those respondents who knew the concept core team reported that the core team is part of the official organization. Therefore only about one third of core teams have been operated unofficially in the organization.
Defining “optimal” team size
Team size affects team’s processes, decision making and communica-tion. The optimal size of teams is debated in many studies and varies depending on present task. One reason for such diversity in the re-commendations is that different authors define “optimal” in a different way. Differing from the definitions of “efficiency” and “effectiveness” of inspections are used to highlight the benefits of the various team sizes. Even these studies have been made by measure optimum team size from little different starting points, settles the results quite near each other. In 1981, Buck made a study where he indicated no difference in effectiveness between three, four or five person teams. According to Yetton and Bottger (1983), behavioral theory showed inspection performance for the team sizes of three to four and beyond for team members, there is no performance improvement. Four years later, in 1988, Bottger and Yetton published a paper concerning behavioral research where they found expert pairs perform as well as larger groups. In 1989, Bisant and Lyle found an improvement in individual productivity as a result of two-person inspection. Grady (1992) defined an optimum size of four to five people. In 1993, Gilb and Graham studied efficiency and effectiveness of different sizes of teams. In their study, they defined that efficiency was major issues per work-hour and effectiveness was the percentage of total majors founds in inspections. Gilb and Graham found that maximum efficiency was reached by the team size of two to three people and maximum effectiveness by four to five people. Weller (1993) defined effectiveness as the defects found by inspection. He found that four person teams were twice as effective
100 101Oppiva kampus
and more than twice efficient (it is unclear, how Weller defined effi-ciency) as three person teams. Strauss and Ebeneau (1994) reported that in the inspection team should be at least three members. Accor-ding to them, the maximum size of inspection team is seven people. Any more people would tend to reduce the efficiency and effectiveness of the process. In 1997, Porter (et al.) reported that inspections are usually carried out by the team of four to six members. As mentioned earlier, the literature gives the conflicting accounts of how many members should be in optimal team. Therefore it is not conductive to make strong recommendation about the optimal team size. We can, however, estimate, based on most of the studies that the optimal group size settles between three to six people. For the measuring optimum team size of core team, we ask from the professionals of a construction sector: “how many people belong to the optimal core team?” This question has the same kind of challenge than a try to join different research of optimum team size together: different authors define “optimal” in a different way. Nevertheless or just therefor the results look quite similar that earlier research. Chart 2 includes results from our research. On the left axis is mentioned a number of people in the team and on the horizontal axis is perceptual value from the answer alternatives. As we can see from the chart 2, most of the respondents reported that optimum number of people is five people in the team. Based on respondent’s experien-ces, the next popular alternative was four people in the team. Answer alternatives three and six people in the team also differ from the rest of answers, being more popular than the rest of alternatives. Even though in different research the optimal has been defined a different way that takes place in the real life too. Based on earlier research, even in these there are their challenges; it is justified to recommend that size of team should be between three to six people. Chart 1. Optimal team size
How to make decisions?
The decision-making is one of the key tasks of the core team. Right and timely decisions affect directly the final result of the project. In our research it was studied how the decisions are made in the core teams. The matter was clarified by multiple choice questions. Response options and their perceptual shares are shown in the chart 3. In most of the core teams, the decisions were made with mutual understanding (84.5 %). This is more than four out of five from all answer alternatives. Decision of the expert has the second biggest share from answers. 8.5 % of core team made decisions by the expert’s decision. By the leader’s decision decisions were made in 7 % of core teams. It is considerable that there was not a single core team where
102 103Oppiva kampus
the decisions were made by voting. How the core team makes decisions is one thing. Another thing we were studied was how the use of the core team affects the speed of the decisions making. Did it accelerate or slow down decision making? All the answer alternatives and their perceptual shares can be seen of a chart 4. From all the respondents 85 % answered that use of the core team accelerates decision-making. Even so that 56 % of the respon-dents see that the speed of the decision-making has increased signi-ficantly. 7% considered that the use of the core team did not have any affect and 8% answered that the use of the core team had slowed down decision-making a little. Based on this, to use the core team, one can reach the decisions faster.
Affect to flow of information
Available information affects the making of decisions and their accu-racy in many respects. When more parties participate in the project, the decisions must be considered from the point of view of every party. The more information the parties get from one another the better chances of making good decisions they have. In our research, we study how the use of the core team effects on the flow of information. All the answer alternatives and their perceptual shares can be seen of a chart 5. From all respondents 60 % answered that use of the core team improved the flow of information significantly. Totally 91 % of the res-pondents were that mind that uses of the core team improve the flow of information. No one of the respondents answered that the use of the core team would have weakened the flow of information. Only 9 % of the respondents reported that use of the core team has no affects to the flow of the information. Based on this research it seems the use of the core team supports the flow of the information strongly.
Chart 2. How decisions are made
Chart 3. Speed of decision-making
104 105Oppiva kampus
What can we say?
Team members in a collaborative construction project should, “…be equally committed to a common purpose, goals and a working approach for which they hold themselves mutually accountable” but also “deeply committed to one another’s personal growth and success” (Katzenbach and Smith, 1993). Project management should emphasize good performance results from clearly specified goals, knowledge sharing, and the reliance on a tightly knit and more or less constantly interacting team. The core team can help in this by setting and integra-ting the different viewpoints of the stakeholders. Despite the importance of decision making based on all nee-ded information in construction projects, this rarely happens in reality. It is crucial that all needed information must be in use on them who
Chart 4. Affect to flow of information
make decisions. This means that the university building must be based on the seamless cooperation between the separate parties. Otherwise it is not possible to build the best understanding about needs of an end user and the create solution which supports the best way they activity. The core team seems to be an interesting viewpoint in campus deve-lopment projects. In this chapter, we objected that a core team can play a very important role regarding efficient decision making and communica-tion. On the basis of our study, we cannot say that the use of the core team improves the making of the decision and the transition of the information in all their sectors. What we can say is, that use of core team accelerates decision-making and it improves the flow of infor-mation. Even so that over half of the respondents say improvement in these fields was significant. There are several possible ways to formulate the core team and select its participants. On the basis of our study, core team is in a most of the cases an official part of the organization and it consists of three to six people who make decision in the project. In the traditional way in which the leader makes the decisions the core team seems to be operating otherwise. Most cases the decisions are based on mutual understanding. In the traditional process of the building, the parties are changed during the different stages of the building. The unders-tanding that has been jointly created is not able to “grow” during the process. The core team is responsible for decision making during the whole customer process. Working this way, the jointly created new knowledge and understanding is preserved through the whole process. The core team is a concept where people truly, design together, making decisions, based on the best available information, leads and co-create new knowledge through the whole development process.
106 107Oppiva kampus
References and further readingThe publication behind this chapter is the journal “Core Project Teams as an Organizational Approach for Projects and Their Management” (see Kähkönen et. al. 2013). There are direct quotations parts of the journal which has been supplemented by the information of the questionnaire survey.
Cobb, A. T. (2012) Leading Project: The Basics of project Management and Team Leader-ship, SAGE publications, Inc. Thousand Oaks, California 91320, United States of America
Hartmann, A. and Bresnen, M. (2011) The emergence of partnering in construction prac-tice: an activity theory perspective, Engineering Project Organization Journal, 1:1, 41-52.
Hartmann, A. and Bresnen, M. (2011) The emergence of partnering in construction prac-tice: an activity theory perspective, Engineering Project Organization Journal, 1:1, 41-52.
Haugen, D. F, Nauck, F. & Caraceni, A. (2010), Oxford Textbook of Palliative medicine: The core team and the extended team. Oxford Univercity Press, New York
Katzenbach, J. R., Smith K. S. (1993). The Wisdom of Teams. Creating the high-performan-ce organization. England. McGraw-Hill publishing Company.
Kähkönen, K., Keinänen, M. and Naaranoja, M. (2013) Core Project Teams as an Organiza-tional Approach for Projects and Their Management, Procedia - Social and Behavioural Sciences Journal, 74, pp. 65-72
Nurhidayah, A., (2012). The Role of Team Effectiveness in Construction Project Teams and Project Performance. Doctroral thesis. Iowa State University. USA.
Robles, G. (2009) Evolution of the core team of developers in libre software projects, Con-ference Publication: Mining Software Responsitories, 2009. MSR ’09. 6th IEE International Working Conference on Vancouver, BC. 167-170, Print ISBN: 978-1-4244-3493-0
Ross, J. (2003) Introduction to Project Alliancing. PCI Alliance Services Pty Ltd, http://www.pci-aus.com/files/resources/Alliancing_30Apr03_F.pdf.
Wysocki, R. K. (2009) Effective Project Management: Traditional, Agile, Extreme. Wiley publishing, Inc., Indianapolish, Indiana.
”Use of core team
accelerates decision-making and improves
the flow of information significantly.
108 109Oppiva kampus
Artikkelissa tutustutaan Lahden kampuskehitykseen, jon-ka tavoitteena on luoda käyttäjäkeskeisesti vuoteen 2018 mennessä Lahteen uudenlainen, toimijoita yh-
distävä, monialainen ja synergiahyötyihin tähtäävä tilallinen ja toiminnallinen kokonaisuus, Lahden monitoimijakampus.
Niemen alueella LahdessasijaitsevanLahden Tiedepuistonalue on Suomen
merkittävin ympäristöalan tutkimuksen, koulutuksen ja yritystoiminnan keskittymä sekä Lahden kaupungin
linjaama tulevaisuuden kampusalue. Tiedepuiston toimitiloihin on sijoittunut noin 50 yritystä ja
kehittämisorganisaatioita, kuten Lahden seudun kehitys LADEC Oy. Lisäksi Tiedepuiston alueella toimii
korkeakoulutoimijoita, kuten Helsingin Yliopiston Ympäristötieteiden laitos, Lahden ammattikorkeakoulun
TKI-, KV- ja aluekehityspalvelut, kehittämispalvelut, liiketalouden ala ja tekniikan alan ympäristöekologian
koulutusohjelma sekä Aalto-yliopiston insinööritieteiden korkeakoulun Lahden keskus.
Lahden ammattikorkeakoulun tavoitteena on keskittää toimintansa pääosin yksialaisista kampusalueista eri puolilta Lahden kaupunkia monitoimijaiseen kokonaisuuteen Niemen alueelle vuoteen 2018
mennessä. Myös Helsingin yliopistossa jatketaan valmistelua Helsingin yliopiston Lahden toimintojen
sijoittamiseksi Niemen kampukselle.
Mun, sun, meitin kampus - Lahden kampuskehitys
Satu Hyökki, Hannu Kaikonen & Suvi Nenonen
110 111Oppiva kampus
”Kohti jaettujen resurssien keskittymää ja yhteisöllistä kuluttamista”
Kampuksen suunnittelun taustalla ovat valtion ja Lahden kaupungin kasvusopimukseen kirjatut tavoitteet vahvistaa ja profiloida Lahden osaamispohjaa ja lisätä kaupunkiseudun kilpailukykyä kehittämällä ympäristöön, muotoiluun ja käytäntölähtöiseen innovaatiotoimintaan erikoistunutta keskittymää uudistamalla Niemen kaupunginosaa syntyvän korkeakoulujen ja yritystoiminnan monitoimijaisen koko-naisuuden ympärillä. Korkeakoulutoiminnan keskittämistä puoltaa myös hallitusohjelmaan kirjattu tavoite koota korkeakoulujen toimi-pisteverkko riittävän laajoiksi, laadukkaiksi ja innovatiivisiksi osaamis-ympäristöiksi. Kampusajattelua on linjattu niin ammattikorkeakoulun yhtiöittämisen kuin toimilupaprosessin yhteydessä ja Helsingin yliopiston Lahden tutkimus- ja opetusverkoston perustaminen sekä tukipalveluiden ja hallintotyön organisointi Lahdessa -esityksessä ja päätöksessä. Kampusajattelun kehittämistä on toteutettu Päijät-Hä-meen liiton tuella, Lahden innovaatiokeskittymähankkeessa. Kampuskehityksen keskeisenä tekijänä on luoda uudenlainen, toimijoita yhdistävä, monialainen ja synergiahyötyihin tähtäävä tilalli-nen ja toiminnallinen kokonaisuus. Käytännössä tämä tarkoittaa jaet-tuja resursseja eli yhteisiä tiloja (työ-, oppimis-, kohtaamis-, palvelu- ja hyvinvointitilat, laitteet, infrastruktuuri) ja yhteistyön uusia muotoja ja rajat ylittävää toimintaa (yhteiset palvelut, koulutus-, hanke- ja alue-kehitystyö sekä henkilöstöresurssit) eli kokonaan uudenlaista toimin-takulttuuria ja yhteisöllistä kuluttamista. Yhteiskäyttökampus tehostaa tilankäyttöä ja mahdollistaa julkisten tilojen vastuullisen käyttöasteen sekä toimijaorganisaatioiden suorat resurssisäästöt yhteiskäyttöisyyden kautta. Kampuskonseptia on rakennettu vahvaa käyttäjäkeskeistä otetta noudattaen volyymiltään suurimman kampuskäyttäjän, Lahden ammattikorkeakoulun, näkökulmasta, mutta kehittämisen lähtökohta-na on ollut ammattikorkeakoulun ja yliopistojen yhteistyö. Konseptin rakentamiseen on osallistettu kaikki keskeiset käyttäjäryhmät loppu-käyttäjien tarpeita parhaiten palvelevan lopputuloksen saavuttamiseksi.
”Ei me oleteta – me kysytään”
Lahden kampuskehitykseen vahvimmin vaikuttava strateginen viite-kehys on käyttäjäkeskeinen suunnittelu, ja tavoitteena vahvassa käyt-täjävuorovaikutuksessa yhdessä suunniteltu kampus. Ensimmäiseksi luotiin käyttäjätutkimuksen ja palvelumuotoilun menetelmien avulla tulevaisuuden oppimisympäristön määritelmä ja siitä johtaen tulevai-suuden kampuksen suunnittelua ohjaavat teesit. Kun työtavaksi valitaan osallistava suunnittelu, pystytään paitsi luomaan tarpeita vastaavat suunnitteluratkaisut, myös sitouttamaan toimijat edessä olevaan muutokseen. Lahden näkökulmasta muutos on merkittävä, sillä tavoitteena on luoda kokonaan uudenlainen yliopis-tojen, ammattikorkeakoulun, kehittämisorganisaatioiden ja yritysten yhteiskäyttöinen kampuskokonaisuus. Esimerkiksi ammattikorkea-koulun näkökulmasta tämä tarkoittaa, sekä tilallisesti että toiminnalli-sesti, siirtymistä hajautetusta ja yksialaisesta, keskitettyyn monialaiseen ja monitoimijaiseen yhteisöön. Kuljemme kohti palveluyhteiskuntaa, jossa kokemuksellisuus, personointi ja valinnan mahdollisuudet vaikuttavat yhä enemmän yk-silön tapaan toimia. Kuluttajan käyttäytymisen muutoksen myötä myös koulutussektorin on huomioitava palvelunäkökulma toiminnassaan ja tulevaisuuden oppimisympäristöjen suunnittelussa. Opiskelijoilla on laaja kirjo mahdollisuuksia valittavana ja opiskelupaikan valintaan sekä vetovoimaan vaikuttavat sisältöjen lisäksi vahvasti kokemuksellisuu-teen liittyvät tekijät, kuten oppimisympäristön viihtyisyys, koulutuksen joustavat toteutusmallit ja kanavat, koulutusta tarjoavan organisaation verkostot ja kumppanuudet sekä opiskelupaikan brändi. Kun kor-keakoulua ajatellaan palveluina, on luonnollista valita kehittämiseen palvelumuotoilun menetelmiä. Lahden tapauksessa noudatetaan käyttäjäkeskeisen suun-nittelun iteratiivista mallia, joka perustuu sykliseen ratkaisujen ke-hittämisen, kokeilemisen, analysoimisen ja jalostamisen prosessiin. Liikkeelle lähdettiin nykytila-analyysistä, jonka osana tunnistettiin keskeiset käyttäjäryhmät. Ylätasolla käyttäjäryhmiksi tunnistettiin opiskelijat, henkilöstö ja sidosryhmät. Nämä ryhmät jaettiin edelleen
112 113Oppiva kampus
tarkemmiksi käyttäjäryhmiksi. Tutkimuksellisesti tärkeänä pidettiin käyttäjätutkimuksissa kerätyn tiedon yhteistä, työpajoissa tapahtuvaa tulkintaa käyttäjien kanssa sekä eri käyttäjäryhmistä kerätyn tiedon vahvaa ristiin analysointia (aineisto- ja tutkijatriangulaatio) synteesin luomiseksi. (Kuva 1) Käytettyjen, sovellettujen ja kehitettyjen menetelmien kirjo on tietoisen runsas ja täten monipuolisella tavalla käyttäjää osallistava. Taustatiedon keruussa käytettiin pääosin haastatteluja ja kirjallisuusa-nalyysiä sekä aikaisempiin, ammattikorkeakoulun kampuskehitykseen liittyviin tuloksiin tutustumista, joiden pohjalta tunnistettiin keskei-set käyttäjäryhmät. Oppimisympäristöjen kontekstiin, kulttuuriin ja ympäristöihin liittyvässä käyttäjätiedon keräämisessä keskityttiin erityisesti itsedokumentaatiota hyödyntäviin menetelmiin (luotaimet, päiväkirjat), joiden avulla kerättyä tietoa käsiteltiin yhteisen tulkinnan työpajoissa niin eri opiskelijaryhmien, kuin eri henkilöstöryhmien kanssa. Teemoittaisiin käyttökokemustarkasteluihin liittyen käytössä olivat monipuoliset vuorovaikutteiset menetelmät, kuten erilaiset työpajat ja fokusryhmätyöskentely. Tulevaisuusselontekoja pyrittiin avittamaan esimerkiksi pelillisillä ratkaisuilla (muotoilupeli tulevaisuu-den oppimisympäristöstä) ja aikaperspektiiviä hyödyntäen (sinne ja takaisin muistelu johtamiseen liittyen) sekä tulevaisuuden tutkimuk-sen opintojaksojen tehtävillä. Näiden lisäksi, erityisesti opiskelijoiden osalta, crowdsourcing osana erilaisia tapahtumia (lanseeraustilaisuudet, messut, tiedepäivä) toimi hyvin. Suunnitteluratkaisujen osalta hyö-dynnettiin niin työpajailua kuin uusia itse kehitettyjä työkalujakin, kuten suunniteltavassa tyhjässä tilassa tapahtuvaa yhteissuunnittelua. Tästä esimerkkinä monitilatoimiston käyttäjäsääntöjen luominen vielä kalustamattomassa tilassa värikoodien avulla tilaa ja sen käyttötapoja hahmottaen. Aineistoanalyyseissä käytettiin pohjalla yhteisen tulkin-nan työpajoja ja tulevaisuuden oppimisympäristön synteesin luomises-sa erittäin laajaa samankaltaisuusanalyysiä monialaisesti usean tutkijan voimin. (Kuva 2) Lahden kampuskehityksessä huomioitavia suunnittelun ja viestinnän keskeisiä näkökulmia ovat olleet tilallinen, toiminnallinen ja pedagoginen näkökulma. Lisäksi on pohdittu tarkemmin rakennut-taja-, rakentaja-, aluekehitys- ja palvelunäkökulmia. Tulevaisuuden oppimisympäristö -synteesi on palvellut hyvin oppimisympäristökehit-täjää (seinät) ja jossain määrin pedagogiikan kehittämistä (toiminta), Kuva 1. Kampuskehityksen prosessi.
114 115Oppiva kampus
mutta jotta tietoa on voitu hyödyntää laajemmin eri tasojen ja toimin-tojen suunnittelua ohjaamassa, se on käännetty muun muassa raken-nuttamiseen liittyviksi kampusteeseiksi sekä arjen toimintaa ohjaaviksi strategisiksi teeseiksi. Kaupunginosan kehittämisen näkökulmasta on pohdittu erityisesti saavutettavuuden, toimintaympäristön avautumi-sen ja (arjen) palveluiden näkökulmia muun muassa ”palvelujumppaa-malla” kampuksen yhteisiä palveluita.
”Käyttäjä kertoo, suunnittelija suunnittelee, yhdessä tehdään”
Lahden innovaatiokeskittymähankkeen tavoitteena on ollut luoda kansallisesti merkittävä innovaatiokeskittymä ja käytäntölähtöisen innovaatiotoiminnan koko innovaatioketjun mukaan ottava mallialue Lahteen. Lahden ammattikorkeakoulun kampuskehityksen tavoite on modernin oppimisympäristön määritys ja käyttäjätarpeita vastaava kampusratkaisun kehittäminen tukemaan erityisesti monialaista ja yhteisöllistä ammattikorkeakoulutusta ja korkeakoulutoimijoiden yhteistyötä. Kestävän kehityksen hengessä nykyaikainen, joustava ja käyttöasteeltaan hyvä tilankäyttö on tulevan kampusalueen yksi strategisista tavoitteista. Fyysisten tilojen ohella katse kääntyy kuiten-kin ennen kaikkea uudistuvan pedagogiikan ja aluetta laajassa mielessä palvelevan toiminnallisuuden puoleen. (Kuva 3) Lahden kampuskehityksen keskeinen valinta, käyttäjävuoro-vaikutus suunnittelussa, näkyy kaikissa vaiheissa. Eniten aikaa suotiin yhteisen näkemyksen muodostamiselle siitä, mikä on ammattikorkea-koulun näkökulmasta tulevaisuuden oppimisympäristö. Käytännössä tämä tarkoitti käyttäjätutkimusjaksoja niin opiskelijoiden kuin eri henkilöstöryhmienkin kanssa, sidosryhmiä unohtamatta. Opiskeli-jatutkimusjaksoilla huomioitiin kattavasti eri alojen ja erityyppisissä koulutuksissa (päivä, ilta, monimuoto) olevien opiskelijoiden nä-kökulmat. Kaikille käyttäjätutkimuskokonaisuuksille pyrittiin ensin yhteisesti saamaan kuva nykytilasta (oppimisen konteksti, kulttuuri ja ympäristö), jonka jälkeen luotiin yhdessä visioita tulevaisuuden oppimisympäristöistä. Kaiken kaikkiaan opiskelijoita helmikuuhun
Kuva 2. Menetelmistä ja osallistamisesta.
Kuva 3. Lahden ammattikorkeakoulun kampussuunnittelun viitekehys.
116 117Oppiva kampus
neljä erilaista käyttäjäprofiilia. Käyttäjäprofiilien tarpeet fyysiselle, sosiaaliselle ja virtuaaliselle työympäristölle vaihtelevat sen mukaan, miten kiinteästi työntekijät ovat oman työpisteensä ääressä tai miten joustavaa ja liikkuvaa heidän työnsä on. Yhteisinä käyttäjätarpeina tunnistettiin muun muassa tarve pienille ryhmätyö- ja neuvotteluti-loille, yhteisön ja yksilön hyvinvointia tukevat tilat (luonnon hyödyn-täminen, epämuodolliset kohtaamistilat) sekä välineet (ergonomia, säädeltävyys) sekä sujuva yhteisen virtuaaliympäristön käyttö ja tarjoama. Profiilien lisäksi tulevaa työympäristöä halutaan tarkastella vyöhykkeittäin julkisen, puolijulkisen ja yksityisen vyöhykkeen jäsen-tämisellä. Fyysisen suunnitteluratkaisun lisäksi kiinnitetään huomiota virtuaalisen ja digitaalisen työympäristön ja välineistön merkitykseen osana joustavaa ja toimivaa työskentelyä. Yhteiskäyttöajatuksen ympärillä on myös työpajailtu koko kampuksen toimijoiden kesken ja luotu käsitystä monitoimijaisen kampuksen palveluista. Mitkä palvelut tukevat toimijoiden yhteistyö-tä sekä mitkä houkuttelevat ja tuovat lisäarvoa kampuksen arkeen? Tähän liittyen esiin nousi kampuksen operointimalli, jonka perusteella on lähdetty konseptoimaan kampusjäsenyyteen pohjautuvaa mallia. Kampusjäsenyydellä vahvistetaan erityisesti informaalien yhteistyö-muotojen vahvistamista ja voimaannuttamista. Sen kehittäminen on pieni, mutta tavoitteellisesti toteutettavin askelin etenevä prosessi, jossa tunnistetaan jäsenyyden tarjouma, jäsenyyssegmentit sekä operointi-mallit. Jäsenyyteen liittyvä yhteisöllinen kuluttaminen muodostuu sekä liikkuvan työskentelyn että rinnakkain työskentelyn rajapintaan. Jä-senyys vastaa siis omaltaan osaltaan uusien työn tekemisen tarpeisiin. Operointimallit muotoutuvat ns. ”Inhouse-operaattorista” joko täysin uuden alueellisen operaattorin perustamiseen tai nykyisen alue-ope-raattorin toiminnan laajentaminen Niemen alueelle. Jäsenyyttä tukee vaiheittainen operaattoritoiminnan kasvattaminen Niemen alueella, nykyisiä vahvuuksia tukemalla. Uudelleen kampukselle etulinjassa muuttavien toimijoiden tukeminen ja heidän käyttökokemuksiensa kerääminen on tärkeää seuraavien vaiheiden onnistumisen ja suunnittelun kannalta. Ensim-mäisenä isona ammattikorkeakoulun koulutusalana Niemen kampuk-selle muutti liiketalouden ala. Heille järjestettiin työpajasarja, jonka aikana keskityttiin muutto- ja muutosvalmennukseen ja pedagogian
2014 mennessä on mukana ollut 213, näistä suurin osa tutkimuksen kohteena ja noin 40 eri tavalla toteutukseen osallistuen harjoittelijoina, opinnäytetyöntekijöinä ja projektiopiskelijoina. Tällä hetkellä opis-kelijat ovat mukana muun muassa kampuksen tilakonseptoinnissa ja kampuksen monikulttuurisuuden tarkastelussa.Esimerkkeinä opiskelijatutkimusjaksoista voidaan mainita:• muotoilun YAMK -opiskelijoiden luotaintutkimus tulevaisuuden
oppimisympäristöskenaarioineen• restonomi YAMK -opiskelijoiden toimitilojen käytettävyyskurssin
harjoitustehtävät• haja-asutusalueen jätevesijärjestelmien suunnittelukurssin op-
pimisen nykytilaa kartoittanut luotaintutkimus ja tulevaisuuden oppimisympäristöblogit
• kolmen eri alan opiskelijoiden pelaama muotoilupeli tulevaisuu-den oppimisympäristöön liittyen
• liiketalouden johtamisen strategiat ja tarinat, opiskelijoiden käyttä-jätutkimusaineistopohjainen skenaariotuotanto
• muotoilun tulevaisuuden tutkimuskurssin Niemen kampuksen konseptointityöt
Ympäristöalan opiskelijoiden näkökulmia selvitetään seuraavaksi ammattikorkeakoulun ja yliopiston opiskelijoilta.Tämän lisäksi henkilöstöä niin ammattikorkeakoulun kuin yliopisto-toimijoiden ja muiden sidosryhmien puolelta on osallistettu eri tavoin. Henkilöstön näkökulmasta merkittävimpiä olivat kahden viikon luotaintutkimusjaksot, joiden tavoitteena oli paitsi selvittää henkilös-tön työn nykytilannetta, myös luoda kuvaa muun muassa opettajuuden muutoksesta. Tuloksien analyysi ja niistä viestinnän periaate on ollut dialogisuudessa. Esimerkiksi opettajien käyttäjätutkimuksen tuloksia analysoitiin osallistuneen opettajajoukon kanssa ja luotiin yhdessä kuvaa opettajuuden muutoksesta. Muutos kuvattiin visuaalisesti Opettajan päivä -kuvatarinan kautta. Tutkimustuloksia ja niiden poh-jalta tehtyä synteesiä tulevaisuuden oppimisympäristöstä ja edelleen jalostettuna kampusteeseistä on käyty dialogisesti läpi myös Lahden yliopistokampuksen toimijoiden kanssa. Helsingin yliopiston toimijat jatkoivat työtä myös omassa prosessissaan. Käyttäjälähtöisessä työympäristöprosessissa suoritettiin käyttäjäprofiilikysely sekä käyttäjätyöpajoja, joiden avulla tunnistettiin
118 119Oppiva kampus
kehittämiseen kampusvisioiden suunnassa. Pedagogian kehittämiseen valjastettiin myös vapaaehtoisesti – ilman tarkoitukseen varattua työaikaresurssia – toimivien rohkeiden pedagogian uudistajien joukko, jonka tarkoituksena oli kehittää ja pilotoida erilaisia pedagogisia rat-kaisuja ja malleja tulevaisuuden kampustoimintaa tukemaan. Ryhmäs-sä syntyneen verkko-opetuksen liikkuvan tukilaboratorion toiminta on niin ikään käynnistynyt. Yhteisistä tavoitteista kertoo myös organisaatiorajat ylittä-vän yhteistyöryhmän yhteinen kehittämissuunnitelma, jolla viedään eteenpäin sekä strategisia että erityisesti arjen yhteistyötä edistäviä toiminnallisia asioita. Tähän liittyviä asioita ovat muun muassa fyysi-sen ja virtuaalisen kampuksen yhdistävien ratkaisujen yhteispohdinnat (BYOD, verkko-opetuksen tuki) sekä ammattikorkeakoulun ja yliopis-tojen yhteisen opetustarjonnan suunnittelu tutkintoon johtavassa ja avoimessa opetuksessa. Jaetut resurssit palveluissa (IT, tietopalvelut, viestintä- ja markkinointi) ja fyysisissä ympäristöissä (ympäristöalan laboratoriot ja luokka- ja kohtaamistilat) ovat tarkastelussa.Käyttäjätutkimusjaksojen synteesi tuotettiin perusteellisen affiniteet-tianalyysin pohjalta usean tutkijan voimin huhtikuussa 2013. Synteesiä tarkasteltiin eri näkökulmista ja sen pohjalta tulkiten luotiin kampus-teesit, jotka ohjaavat suunnittelua. Innovaatiokeskittymähanke on osoittanut, että yhteisen kampuksen hyvään laatuun pyrittäessä tekemistä riittää muodollisten, toiminnallisten ja arvopohjaisten asioiden parissa erityisesti jaettujen resurssien aikaansaamisessa. Jos haasteita helpommin ilmeneekin eri-tyistilojen ja laitteiden yhteiskäytön malleissa, päästään kohtaamistilo-jen ja ympäristöjen kanssa kenties helpommin eteenpäin muun muassa opiskelijakuntien yhteistyönä hyvinvointi- ja liikunta-alueen ympärillä, kuten esimerkiksi kokemukset Skinnarilan kampuksella Lappeenran-nassa ovat osoittaneet.
Kuva 4. Kampuskehitystä ohjaavat kampusteesit.
120 121Oppiva kampus
”Tervetuloa tekemään kampuksesta omasi”
Yhteiskäyttöisen kampuksen suunnittelussa vahva käyttäjiä osallistava ote on merkityksellinen, sillä vain siten saavutetaan sitoutuminen ja käyttäjiä aidosti palveleva lopputulos. Merkitys korostuu entisestään, kun toimijoina on useita eri organisaatioita tai käyttäjäryhmiä ja heidän edustamiaan kulttuureita ja rakenteita. Tulevaisuuden tekemi-nen yhdessä ei kuitenkaan ole aivan yksinkertaista, sillä on haastavaa nähdä muuttuvat kontekstit, toimintatavat ja kulttuurit pelkästään jo omankin organisaation näkökulmasta. Tämän vuoksi yhteiskäyttökam-puksen kehittäminen on jatkuva prosessi, jota työstetään iteratiivisessa prosessissa edelleen, vaikka peruslähtökohdat (kampusteesit) on ankkuroitu toimintaa suuntaamaan. Yhdessä tekeminen edistää ja luo yhteisöllisyyttä, kampusyh-teisöä. Yhteisen tekemisen muodoksi on valikoitunut jaettujen resurs-sien malli, jolla viedään yhteistyö perinteistä verkostomallia pidem-mälle luomalla myös taloudellisia ja toiminnallisia uusia resursseja ja resurssisäästöjä. Valitsemalla tämä tekemisen tapa mahdollistetaan myös ekologisuus ja vastuullisuus, tehokkaan tilankäytön ja resurssien optimoinnin kautta. Resurssien käyttö on usein sitä hankalampaa mitä useampi niiden käyttäjä ja tuottaja on kuviossa mukana. Perinteisesti asia kilpistyy organisaatiorajoihin, rahaan ja kustannustenjakoperi-aatteisiin, vaikka yhteinen tahtotila yhteiskäytölle olisikin olemassa. Tämä huomioiden luodaan jaettujen resurssien käyttöön pohjaavaa kampuksen operointimallia, kampusjäsenyyttä – uudenlaista palvelu-mallia. Niemen kampus on kaikkien yhteinen jaettu ekosysteemi, joka hyödyntää yhteisiä alueellisia ja toiminnallisia visioita kehittäessään toimintaympäristöään ja sen jatkuvuutta. Resurssien jakaminen edel-lyttää ammattimaista yhteistoiminnan koordinointia ja saumattoman yhteistyökulttuurin kehittämistä. Toimintaympäristöönsä avautuva kampus palvelee kam-pustoimijoiden lisäksi myös alueen asukkaita ja työssäkävijöitä - siis koko aluetta. Kampuksen kehittymisen vanavedessä alueelle syntyvät monimuotoiset arjen palvelut ovat myös laajan yleisön käytettävissä. Kampuksen omista palveluista tällaisia voivat olla muun muassa koh-taamisen ja yhdessä tekemisen co-working -ympäristöt, liikuntapalve-lut, tietopalvelut ja ravintolapalvelut sekä opetustarjonta. Tavoitteena
onkin koko kaupunginosan kehittäminen yhdessä kehittyvän kampus-alueen kanssa. Kampuskehitystyö ja Lahden kampustoimijoiden välinen yhteistyö jatkuu Opetus- ja kulttuuriministeriön rahoittamana Future Campus Demonstrator –hankkeessa, jossa kurotaan umpeen kuilua monitoimijaisen kampuksen ja uudistuvan pedagogiikan välillä. Hankkeessa tartutaan tulevaisuuden kampuksen fyysisen toimintaym-päristön, oppimisympäristön ja teknologian, hallinnon ja palveluiden sekä menetelmien ja ideologioiden teemoihin, jotka esiintyvät kolmella eri osa-alueella: laatu (jaetut toiminnalliset ja tilalliset resurssit), vaikuttavuus (laajenevat oppimisympäristöt) ja tehokkuus (alueellinen, taloudellinen ja ekologinen tarkastelu).Kampuskehitystyö ei pääty kampusratkaisujen syntymiseen, vaan jatkuu iteratiivisena kehitysprosessina, joka palaa käyttäjärajapintaan, jossa palvelua nimeltä ”kampus” kehitetään palveluiden jatkuvan muotoilun periaatteella, palvelumuotoiluajattelulla, vahvasti kampus-toimijoita osallistaen.
Kampuskehitystyö ei pääty kampusratkaisujen syntymiseen, vaan jatkuu iteratiivisena
kehitysprosessina, joka palaa käyttäjärajapintaan, jossa palvelua nimeltä ”kampus” kehitetään
palveluiden jatkuvan muotoilun periaatteella, palvelumuotoiluajattelulla, vahvasti
kampustoimijoita osallistaen.
Tervetuloa luomaan kampuksesta omasi!
122 123Oppiva kampus
Kirjaston muodonmuutos Oppimiskeskukseksi
Päivi Hietanen
Alvar Aallon suunnitteleman Otaniemen kirjaston peruskorjaus käynnistyy vuonna 2015. Korjauksen myötä Aalto-yliopiston kampuskirjastot saadaan saman katon alle ja kulttuuri-
historiallisesti arvokkaaseen rakennukseen. Kirjaston strategisena tavoitteena on muodonmuutos oppimiskeskukseksi ja eläväksi koh-tauspaikaksi. Tämä tavoite ohjasi peruskorjauksen hankesuunnitte-lua, joka tehtiin käyttäjälähtöisesti ja monialaisella yhteistyöllä.
124 125Oppiva kampus
Kirjastojen toiminta murroksessa
Kirjastojen toiminta on valtavassa murroksessa. Lainaustoiminta vähe-nee ja painettujen aineistojen määrä kutistuu, kun tieto siirtyy virtu-aalisiin maailmoihin. Kirjastot käyvät nyt läpi muodonmuutosta, jossa niistä tulee kansalaisten kohtauspaikkoja ja oppimisen, uuden löytä-misen ja yhdessä tekemisen monimuotoisia alustoja. Tämä murros on käynnissä myös Aalto-yliopistossa. Kirjaston painettujen aineistojen määrä vähenee tulevina vuosina useita hyllykilometrejä. Sen sijaan esimerkiksi digitaalisia lehtiä on tarjolla jo 50 000. Kirjaston strategisena tavoitteena on muodonmuutos vetovoi-maiseksi kohtauspaikaksi, joka on osa yliopiston oppimiskeskusta. Se kytkeytyy henkisesti ja toiminnallisesti kampuksen sydämeen raken-tuvaan uuteen kandikeskukseen sekä ARTS-koulun tulevaan uudisra-kennukseen. Mutta millainen olisi tulevaisuuden Oppimiskeskuksen toimintakonsepti? Ja millaisia palveluja kirjaston tulisi tarjota kävijöil-leen, joita on jo puoli miljoonaa vuodessa? Kirjaston peruskorjauksen suunnittelu käynnistettiin elo-kuussa 2013. Kutsuimme kehittämiseen mukaan arkkitehtitoimiston, sisustusarkkitehdin sekä muotoilutoimiston. Suunnittelu käynnistettiin palvelumuotoiluhankkeella, jonka tavoitteena oli synnyttää kirjastolle uusi palvelukonsepti ja sitä tukeva ympäristö. Tämän muotoiluhank-keen konsultiksi valittiin Kuudes Kerros Oy.
Palvelut syntyvät yhteiskehitellen
Kirjaston palveluita käyttää tällä hetkellä ainakin seitsemän erilaista asiakasryhmää. Näiden ryhmien tarpeet ja motivaatiotekijät oli tärkeää selvittää uusien palveluiden ideoinnin pohjaksi. Tiedonkeruu käynnistettiin käyttäjähaastatteluilla. Muotoili-joiden aloitteesta hankkeessa perustettiin kolme palvelumuotoilutii-miä, joihin kutsuttiin mukaan Aalto-yliopiston opiskelijoita ja henkilö-kuntaa. Nämä tiimit haastattelivat muotoilijoiden ohjauksessa laajasti yliopiston opiskelijoita, tutkijoita, henkilökuntaa ja sidosryhmiä. Työskentelyn tavoitteena oli paitsi sitouttaa osallistujia hankkeeseen myös vihkiä heitä muotoiluajatteluun ja palvelumuotoilun metodiik-kaan. Osallistujien rekrytointi tällaiseen työhön on aina haaste: opis-kelijoita saatiin mukaan tiimeihin lupaamalla heille opintopisteitä sekä kiinnostava referenssi ansioluetteloon.
17
Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017 Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017 Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017
16
3.2Käyttäjäprofi ilien esittely
Jokapaikanhöylä
Jokapaikanhöylä on aktiivinen opiskelija,
jonka opiskelun ulkopuolista tekemistä on
tärkeä tukea.
Poika, 23v.,
Tuta-opiskelija, SCI
Hän kuljettaa usein suurta tavara-
määrää mukanaan, kuten urheilu- ,
työ- ja opiskeluvälineitä.
Hän työskentelee läppäril-
lään kaikissa mahdollisissa
paikoissa.
Häntä kiinnostaa tietää mitä
kampuksella tapahtuu ja kuka
on missäkin.
Hän on kiinnostunut paitsi tapahtu-
mista, myös siitä kuka on paikalla
solmiakseen sosiaalisia kontakteja.Hän työstää ryhmätöitään videoesi-
tyksiksi ja harjoittelee esitelmöintiä.
Hän käy kahvilassa tavatakseen opis-
kelukavereitaan ja solmiakseen uusia
kontakteja.
Hän on mukavuusalueellaan missä vain, eikä
kaihda riisua kenkiään muiden keskuudessa.
3.0 Käyttäjät3.2 Käyttäjäprofi ilien esittely
Käyttäjäpolku
3.0 Käyttäjät3.2 Käyttäjäprofi ilien esittely
Kahvila
Aloittaa päivänsä aamukahvilla,
viipyy pidempään jutellen usei-
den tuttujensa kanssa.
Käy lainaamassa itsepalvelupis-
teestä lisää tenttikirjoja.
Tenttiakavaario
Käy tekemässä rästiin jääneen
tenttinsä valvovan silmän alla.
Terassi
Kirjoittaa tuotantotalouden
esseetä terassilla auringon-
paisteessa.
Lock & Load
Noutaa haalarinsa, jalkapallonsa
ja pesuvälineensä säilytyksestä
illan kiltatilaisuutta varten.
telun pop up -piste
Näkee Kompassista, että opis-
kelijavetoinen pop up –palvelu
on saatavilla juuri tänään.
Kompassi
Näkee Kompassista, että illalla
on mielenkiintoinen tapahtuma
Otakaari ykkösessä, johon myös
kaksi kaveria osallistuu.
Päivän aloitus Opiskelu Opiskelu 1 Tauko 1 Palvelu 1 Palvelu 2
17
Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017 Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017 Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017
16
3.2Käyttäjäprofi ilien esittely
Jokapaikanhöylä
Jokapaikanhöylä on aktiivinen opiskelija,
jonka opiskelun ulkopuolista tekemistä on
tärkeä tukea.
Poika, 23v.,
Tuta-opiskelija, SCI
Hän kuljettaa usein suurta tavara-
määrää mukanaan, kuten urheilu- ,
työ- ja opiskeluvälineitä.
Hän työskentelee läppäril-
lään kaikissa mahdollisissa
paikoissa.
Häntä kiinnostaa tietää mitä
kampuksella tapahtuu ja kuka
on missäkin.
Hän on kiinnostunut paitsi tapahtu-
mista, myös siitä kuka on paikalla
solmiakseen sosiaalisia kontakteja.Hän työstää ryhmätöitään videoesi-
tyksiksi ja harjoittelee esitelmöintiä.
Hän käy kahvilassa tavatakseen opis-
kelukavereitaan ja solmiakseen uusia
kontakteja.
Hän on mukavuusalueellaan missä vain, eikä
kaihda riisua kenkiään muiden keskuudessa.
3.0 Käyttäjät3.2 Käyttäjäprofi ilien esittely
Käyttäjäpolku
3.0 Käyttäjät3.2 Käyttäjäprofi ilien esittely
Kahvila
Aloittaa päivänsä aamukahvilla,
viipyy pidempään jutellen usei-
den tuttujensa kanssa.
Käy lainaamassa itsepalvelupis-
teestä lisää tenttikirjoja.
Tenttiakavaario
Käy tekemässä rästiin jääneen
tenttinsä valvovan silmän alla.
Terassi
Kirjoittaa tuotantotalouden
esseetä terassilla auringon-
paisteessa.
Lock & Load
Noutaa haalarinsa, jalkapallonsa
ja pesuvälineensä säilytyksestä
illan kiltatilaisuutta varten.
telun pop up -piste
Näkee Kompassista, että opis-
kelijavetoinen pop up –palvelu
on saatavilla juuri tänään.
Kompassi
Näkee Kompassista, että illalla
on mielenkiintoinen tapahtuma
Otakaari ykkösessä, johon myös
kaksi kaveria osallistuu.
Päivän aloitus Opiskelu Opiskelu 1 Tauko 1 Palvelu 1 Palvelu 2
Kuva 1. ”Jokapaikanhöylä” on yksi opiskelijaprofiileista. Käyttäjäpolku kuvaa opiskelijan palvelu- ja tilatarpeita kirjastossa. (Kuudes Kerros Oy)
126 127Oppiva kampus
Näissä etnografisissa syvähaastatteluissa ei kysytty, millaisia palveluita asiakas kirjastolta toivoo. Sen sijaan niissä luodattiin vastaa-jien motivaatiotekijöitä, toimintatapoja sekä arjen huolia: tavoitteena oli ymmärtää käyttäjien työ- ja opiskelurutiineja sekä päivän kulkua kampuksella. Haastatteluissa kerättyjen käyttäjätarpeiden pohjalta määritel-tiin kuusi erilaista käyttäjäprofiilia. Opiskelijoista tunnistettiin kolme eri tavalla toimivaa ryhmää – lisäksi syntyivät tutkijan, opettajan sekä yritysedustajan profiilit. Haastatteluja seurasi sarja työpajoja, joihin kutsuttiin laaja kirjo kirjaston henkilökuntaa ja asiakkaita. Näissä työpajoissa hahmoteltiin käyttäjien tarpeita käyttäjäpolkujen avulla sekä ideoitiin uusia palveluita ja niitä tukevaa ympäristöä (kuva 1). Sitten palveluideoista valittiin parhaat: ne kuvattiin ideakorteiksi, joita testattiin käyttäjillä. Yhteiskehittelyn myötä kirjaston nykyiset ja uudet palvelut ryhmiteltiin neljän eri teeman alle (kuva 2). Nykyisten tietopalvelujen ohella uusia painopistealueita ovat yksin ja yhdessä tekemisen tilat, tapahtumatoiminta sekä henkilökohtainen tuottavuus. Uudet oppi-misen tavat edellyttävät opiskelijoilta entistä enemmän yhteistyötä, ja tähän tarpeeseen pyrkivät monet yhdessä tekemisen tilat vastaamaan. Opiskelijat kuljettavat myös monenmoista tavaraa mukanaan, ja näille repuille ja laitteille tarvitaan säilytystilaa. Tähän tarpeeseen kehitettyä ”Lock and load” –konseptia voidaan hyödyntää kampuksen muissa-kin hankkeissa. Henkilökohtaista tuottavuutta taas tukee esimerkiksi digitaalinen tavoitetaulu, jonka avulla opiskelija voi tehdä tavoitteensa näkyväksi ja todeksi itselleen ja muille. Hyvinvointia tukeva terveelli-nen ruoka, monikäyttöiset 24/7 -tilat ja kahvila terasseineen kuuluvat konseptiin itsestään selvästi. Monilta sidosryhmiltä tuli toive Aalto-yli-opiston omasta ”Tiede- ja taidekulmasta”, jossa yliopiston moninaista toimintaa ja tuloksia voitaisiin tuoda näkyväksi. Kirjasto olisi tähän tarkoitukseen mitä mainioin alusta. Tämän ”näyteikkunan” toimintaa johtamaan ideoitiin uusi ”Community manager” –tiimi. Palvelumuotoiluhanke synnytti kirjastolle kunnianhimoisen palvelulupauksen ”Yhdessä oppiminen tekee meistä maailman parhai-ta”. Tulevaisuudessa Aalto-yliopiston Oppimiskeskus on vetovoimainen kohtauspaikka ja koko yliopiston toiminnan näyteikkuna, joka tukee sekä yksin että yhdessä oppimista.
Kuva 2. Oppimiskeskuksen palvelukonseptissa nykyiset ja uudet palvelut on ryhmitelty neljän eri otsikon alle. (Kuudes Kerros Oy)
2/23/15 2
Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017 Oppimiskeskus palvelumuotoilukonsepti 2013 - 2017
33324.0 Palvelukonsepti4.4 Palvelukuvaukset
KirjastoLainaus/Palautus
Kurssikirjat
Kokoelmat
Gradut
Alli & Varasto
Visualisoidut e-aineistot
Visualisoidut palvelut
Jonotuslista
Helppari
Vertaistuki
Sähköinen palveluportfolio
Tietoasiantuntijapalvelu
Tieteellisten lehtien ranking
Datan visualisointi palveluna
Aloituspaketti tutkijalle
Tutkijan julkaisuapu
Päivystysvuoro kampuksella
Tiedonhaun itseopiskelusivusto
Tutkimusmaisemapalvelu
Oppimista tukevat tilat ja palvelut
Academic Mind SparringAccessible LearningMuokkaa oma työskentelytilasi
RyhmätyötilatRyhmätyötilat S, M, L, XL + Storing Project ProgessCave Room
SeminaaritilatDIY Seminaaripalvelu
Mediapalvelut ja -tilatVideo EditingPitch RoomSuper Data RoomPuhelinkopit3D Printing HeavenGraafisen suunnittelun pop up -pisteVisual Resources CenterBeta DeskTenttiakvaario
Social Spaces
Kahvila, Terassi, RavintolaAlumni- ja opettaja-loungeLock & Load - Kehon ja mielen virkistyspaja
Event Spaces
Tiede- ja taidekulma
Muut palvelut ja tilatKompassiKopiopalveluPalveluviestintä, Infografiikka ja Top 10 -vinkit Big Hairy Audacious Goal (BHAG) BoardCommunity Manager
4.3Palvelukuvaukset
Uudet ja vanhat palvelut koottiin oheiseksi kokonaisuudeksi, joka on jaettu palvelujen luonteen mukaisesti.
Palveluiden määrä on suuri, eikä kaikkia tässä listassa mainittuja palveluja suositella välttämättä toteutettavaksi. Kaikkia tässä lis-tassa olevia palveluita suositellaan kuitenkin kokeiltavaksi käytännössä. Listan palveluista suositellaan rakennettavan sellainen proto-tyyppi, jonka avulla voidaan todeta kannat-taako palvelu toteuttaa vai ei.
4.3Palvelulupaus sisältäen uudet ja nykyiset palvelut
2.0 Strategia2.1 Oppimisen ja työnteon tulevaisuus Oppimis- keskuksen kannalta
Lainaus/Palautus
Käsikirjasto
Kurssikirjat
Kokoelmat
Lehtisali
Gradut
Sähköiset julkaisut
Tieteellisten lehtien rankinglistat
Artikkelitietokannat
Tutkimusmenetelmätietokannat
Verkkokurssien kokoomatieto-
kannat
Tiedonhaun itseopiskelusivusto
Personoitu opetus
Tutkimusmaisemapalvelu
Data.aalto.fi
Tiede- ja taideaukio
DIY Seminaaripalvelu
Emeritus Lounge
Kompassi
Academic Mind Sparring
Ryhmätyötilat S, M, L, XL
Muokkaa oma työskentelytilasi
Pitch Room
Graafisen suunnittelu pop up -piste
Super Data Room
Visual Resources Center
Video editing
Lock & Load – kehon ja mielen
virkistyspaja
Big Hairy Audacious goal (BHAG) board
Palvelulupaus:Yhdessä oppiminen tekee meistä maailman parhaita.
Visualisoidut e-aineistot
VIsualisoidut palvelut
Kirjojen jonotuslista
Sähköinen helppari
Vertaistukikeskustelupalsta
Sähköinen palveluportfolio
Tietoasiantuntijapalvelu
Aloituspaketti tutkijalle
Henkilökohtainen ohjaus
-vierihoito
Tutkijan julkaisuapu
Päivystysvuoro kampuksella
Tenttiakvaario
Cave Room
Information & Learning
Events & Networking
Working
Personal productivity
Muutosta voidaan kuvata palvelulupauksen kautta, josta nähdään kuinka hyvin lupauk-set täyttyvät nykyisten ja uusien palveluiden kautta
Autamme sinua hahmottamaan ja löytämään
nopeasti parhaat akateemiset sisällöt.
Tarjoamme kontekstin tavata ihmisiä, jotka ovat
kiinnostuneita samoista asioista kuin sinä.
Tarjoamme monikäyttöiset ja inspiroivat tilat
työntekoon ja oppimiseen yksin tai ryhmässä
Autamme saamaan parempia päivittäisiä
rutiineja opiskeluun tai työntekoon.
128 129Oppiva kampus
Palvelu kääntyy tilaksi
Kirjastohankkeella ei ollut lähtötilanteessa tilaohjelmaa. Se syntyi muotoiluhankkeen valmistuttua arkkitehtien työpöydällä. Suunnitte-lijat käänsivät uuden palvelukonseptin tilasuunnitelmaksi ryhmittele-mällä palvelut teemoittain rakennuksen eri kerroksiin ja mitoittamalla kalustusta tutkien palveluille sopivat tilat. Tälläkin tavoin voi siis hankkeen tilaohjelma syntyä. Hankesuunnittelusta vastasi Arkkitehdit NRT Oy. Heidän tehtävänsä oli tutkia rakennuksen ”anatomiaa” ja suojelutarpeita: millaiset muutokset ovat arvokohteessa mahdollisia, ja miten uuden Oppimiskeskuksen visio voisi siellä toteutua? Arkkitehtien kynästä syntyi ratkaisu, jossa yksi matala kellarikerros puretaan ja ensimmäi-seen kerrokseen puhkaistaan aukko uudelle sisäportaalle. Näin raken-nukseen saadaan monikerroksinen, monikäyttöinen ja elävä julkinen
vyöhyke, joka saa luonnonvaloa kattoikkunoiden kautta (kuva 3). Ratkaisun myötä saadaan tilaa myös uudelle talotekniikalle niin, että suojelullisesti arvokkaimmat sisätilat voidaan säilyttää lähes koskemat-tomana. Nämä ehdotukset ovat saaneet viranomaisilta vihreää valoa. Kirjaston visuaalisesta ilmeestä vastasi JKMM Arkkitehdit Oy. Sisustusarkkitehdit inventoivat kirjaston aarteita ja pohtivat sisus-tuksen punaista lankaa rakennuksen arvojen ja kirjaston historian ja vision valossa. ”Alvarin kädenjälki” hallitsee sisätilaa jatkossakin, mutta sen ohella voimme kertoa Aalto-yliopiston tarinaa digitaalisesti ja nos-tamalla esiin ”Aallon lapsia” – nykypäivän muotoilijoita – esimerkiksi alumni-tilojen muodossa. Kirjaston henkilökuntaa taas houkutellaan joustaviin työtapoihin ja käyttämään koko rakennusta työnteon tilana.Tilojen mitoitusta - ja koko hankesuunnitteluprosessia - ohjasi kir-jaston johdon vahva tahtotila siitä, että asiakas on tärkein. Uuden palvelukonseptin tulee toteutua tulevissa ratkaisuissa: kokoelmat ovat vähemmän tärkeitä (kuva 4).
Kuva 3. Arkkitehdit NRT Oy:n ehdotuksessa kirjaston matala arkistokerros puretaan, ja näin rakennukseen saadaan monikerroksinen julkinen tila asiakkaiden käyttöön.
130 131Oppiva kampus
Miksi konseptoida käyttäjälähtöisesti?
Uuden Oppimiskeskuksen konsepti syntyi kolmen suunnittelutoi-miston yhteistyönä ja laajasti käyttäjiä osallistaen. Tämä oli kaikille osapuolille oppimisprosessi. Kirjasto sai kokonaisvaltaisen ratkaisun ja palvelumuotoilusta työkalun ymmärtää syvällisesti asiakkaidensa tarpeita. Suunnittelijoilta ja rakennuttajilta taas vaadittiin epävarmuu-den sietokykyä, kun uusien palveluiden muotoutuminen otti aikansa. Tarvittiin myös uudenlaista yhteistyötä ja tiedonjakoa: arkkitehdit kutsuttiin mukaan työpajoihin, ratkaisuja kehitettiin monissa pienryh-missä ja tuloksista viestittiin henkilöstön infotilaisuuksissa. Tilaajalta tällainen työtapa vaatii uskallusta kyseenalaistaa vallitsevat käytännöt ja halua ostaa ja johtaa monialaista työskentelyä. Rakennushankkeessa isot päätökset tehdään hankkeen alku-metreillä. Koska tilat rakennetaan kestämään vuosikymmeniä, kannat-taa sisällön konseptointiin hankkeen alkuvaiheessa panostaa. Tällaisen kehityshankkeen kulut uppoavat myös helposti investointikustannuk-siin, joista suunnittelun osuus on muutenkin vain muutaman prosen-tin luokkaa. Toinen kysymys on sitten käyttäjälähtöisyys. Ilman käyttäjä-tarpeen ymmärrystä emme voi suunnitella toimivia tiloja ja palveluja. Tämä ajattelu on vähitellen tulossa myös rakennusalalle. Hankkeissa
toimivilla arkkitehdeilla ja insinööreillä ei kuitenkaan ole työkaluja käyttäjätarpeen analysointiin tai osallistavaan suunnitteluun, eikä heitä myöskään kouluteta siihen. Tilaajista taas suuri osa on vasta heräämäs-sä siihen, kuinka suuri voimavara käyttäjät suunnitteluprosessissa ovat. Siksi rakentamisessa päädytään helposti kopioimaan vanhaa. Toimi-mattomat tai eilisen tarpeisiin rakennetut ratkaisut ovat riski sekä asiakkaalle että investorille, koska ne tuovat kitkaa käyttäjien arkeen ja voivat johtaa kalliisiin muutostöihin heti muuton jälkeen. Osallistava suunnittelu tarjoaa rakennushankkeen osapuolille yhteisen kielen käsitellä monimutkaista kokonaisuutta. Parhaimmil-laan se myös voimauttaa ja sitouttaa käyttäjiä ratkaisuihin niin, että erilaisia muutoksia tarvitaan hankkeen seuraavissa vaiheissa vähem-män. Käyttäjälähtöisyys onkin rakennusalalle suuri mahdollisuus uudistua. Se tarjoaa kiinteistöalan toimijoille mahdollisuuden luoda parempaa asiakasarvoa sekä tiloja, jotka varmasti otetaan omaksi. Oppimiskeskuksen konsepti on nyt valmis, mutta työ ei lopu tähän. Uusia palveluja pilotoidaan väistötiloissa, joihin korjauksen ajaksi muutetaan. Rakennushankkeessa taas seuraava haasteemme on pohtia, miten käyttäjät otetaan mukaan suunnittelun seuraaviin vaiheisiin.
Kuva 4. Arkkitehdit NRT Oy:n hahmotelma siitä, millainen Oppimiskeskuksen uusi asiakastila voisi tulevaisuudessa olla.
Oppimiskeskuksen konseptin synnytti monialainen tiimi yhdessä käyttäjien kanssa. Tämä oli oppimisprosessi
kaikille.
”
132 133Oppiva kampus
2 Kampus kestävänä alustana
Tässä osassa huomio kiinnittyy yksilöön ja kestävään kehityk-seen. Kaisa Airo ja Eelis Rytkönen tarkastelevat akateemista identiteettiä. Seuraavat kolme lukua tarkastelevat kestävän kehityksen teemaa oppimisen, energiaomavaraisuuden ja kokonaisvaltaisen sosiaalisen ja ekologisen vastuun kannalta. Viimeiset kaksi artikkelia porautuvat tarkemmin sisäym-päristön lainalaisuuksiin osana käyttäjän hyvinvointia.
134 135Oppiva kampus
The identity work of a campus user is in a substantial role in experiencing places and spaces. Also, organizations are keen on developing and maintaining a certain image of the spaces they
manage. However, often the organizational image does not meet the identity of the users. This is even more crucial during large scale change processes, such as mergers. This article discusses the Aalto University Campus image by looking into the Aalto Strategy and reflecting it to the academic identity displayed by the employees of the university department after the merger of three leading universities in Finland.
Does academic identity reflect the campus image?
Kaisa Airo & Eelis Rytkönen
136 137Oppiva kampus
The employees of the Department of Real Estate, Planning and Geoinformatics were interviewed. The Department of Real Estate, Planning and
Geoinformatics was relocated from the old university premises to the newly built Business Park in autumn
2011. The participants belonged to the Geomatics Research Group and the Real Estate Research Group
(REG). Out of 16 interviewees, 2 were professors from Geomatics and 1 professor from the REG, 5 were
employees from Geomatics and 8 employees of the REG. The employees of both Geomatics and the REG
were researchers except for one secretary and one controller who had previously worked as a researcher.
The
Inte
rvie
ws
During extensive changes in large organizations, the image of the organization may collate with the identity of the employees. This is the case, for instance, in large scale organizational mergers. An example of a large organizational merger is Aalto University, which began operating officially in 2010 and strives to be a world-class university by 2020. It aims to find synergies and innovative approaches through a strong focus in interdisciplinary actions, as it is a merger of three distinct higher education institutions from the fields of business, technology and arts. The identity of campus users is in a substantial role in experiencing the campus. User experience is the key issue in developing spaces and places. However, the intentions of the management and designers of places and spaces do not necessarily meet the users’ perception and experience of them. As users’ identity can be defined as something that, in fact, is experienced in real life, image is the identity that stakeholders want to display. In this article the concept of identity is seen as an ongoing process, in which the notion of self is constructed from personal history, ideals and values etc., which are then reflected onto physical artifacts, namely in this case the spatial features of campus locations. The concept of image is also an ongoing process, but as identity can be seen as something that is developed interpersonally, image is, by definition, something that is strategically constructed. This article presents how Aalto University deploys its image in campus development and how university employees display their identity. The identity of users and the image of Aalto is then compared. The article is based on interviews of employees of the Department of Real Estate, Planning and Geoinformatics of Aalto University and the strategic outlines of Aalto University and Aalto University Campus.
Identity, place and space
Identity is an often used but rarely completely understood concept. Identity is used as a synonym for the “self ” or for the “image” or the “brand”. However, identity is not just the perception of self, but neither is it the image of the object. That is, as the notion of self is somewhat static, identity is a process constructed on the border of the self and the perception others have on one. The identity of the user can be constructed from various attributes including history, values and culture, but also of physical artifacts, such as clothes, things and the environment. In this article, the latter is discussed. That is, how the academic identity displayed by the employees of the university facilities correlates with the image of the university. The identity of the users is produced in the stories of the self but also in the stories and the history of the environment. The identity and value of the environment are not derived just from the factual, objective features of a space or an object. In fact, the identity of the environment may be established from the implicit networks of stories related to a vast body of phenomena, such as the value of the organization, or notions of cultural constructions, such as the image of the university. Place identity and environmental identity can be differentiated by their geographical scope, but also more specific, localized experiences, and thus more specific memories and possibly other differences in cognitive structure. The environment and identity are, then, constructed both from the premises of personal and geographical location and history. These issues were discussed when interviewing the employees of Aalto University, namely the researchers in the department of Real Estate, Planning and Geoinformatics. A month before the interviews the department had relocated from the old university main building to a newly built business park.
The academic identity and university facilities
According to the interviews, the academic identities connected to campus locations were often described with general claims concerning
138 139Oppiva kampus
the ideal of the university world. They were not connected to Aalto University in specific nor to the field of study the employees practiced. They were more about the questions of the philosophy of academia. For instance, the responses could be categorized into two groups, in which the first represented those who saw their place in the university to be to endorse the tradition of research, independently from business, and the second consisted of those who saw the economical and practical issues as the reason for the university to exist in the first place. For the first group, the business park was not an adequate place for academic work and for the second group it was perfect. The fact that everyone was satisfied with the functional issues implied that it is actually their identity and ideal that governed their experience of the space, not the space itself. Additionally, it was not all that clear what is the difference between functionality, aesthetics, heritage and symbolism, since they are all interconnected. For instance, many thought that the new business park is “beautiful” since it is clean and light, but their perceptions of beauty were connected to an appearance that represents a different history or a certain style. Accordingly, the new business park cannot have a history and it is not seen as representative of a certain style or era. Therefore, it wasn’t seen as beautiful. This concludes that for instance beauty is not just a question of an architectural feature such as building material or layout. It is connected with various other factors, and thus aesthetics, or functional issues for that matter, cannot exist individually without other cultural references. Subsequently, the experience of the space, affected by the above mentioned, cannot be measured without complex contextual issues. As identity is partly constructed in relation to materialistic issues such as space, consequently the experience of the space is constructed in relation to abstract factors such as identity. According to the interviews, academic identity is constructed in a historical and philosophical context. Academic identity is always connected to a certain paradigm and tradition. Additionally, academic work always takes place in an academic organization, as it is defined by it. Thus, the interviewees claimed that the academic space should reflect the history and the ideal of academia. The challenge is to define whose tradition and whose history, since the ideal of academia seemed
to differ between the interviewees. How then could and should Aalto University reply to these kinds of claims in the strategy and the image of the university? The strategy is discussed next and then reflected onto the identity claims in the end of this article.
The Aalto Image – the Aalto Strategy
The image is perceived as a strategic choice of an organization and is therefore more artificial than the concept of identity, which can be seen to be constructed “naturally”. As spaces have an integral role in shaping identities and a large impact in facilitating organizational action, the importance of organizational strategies that are then manifested in spatial strategies should not be underestimated. Especially in times of large organizational mergers that largely affect organizational structures and tend to aim at affecting individual identities, having a mutual agenda across the merging organizational units can be beneficial. Aalto University’s strategy culminates in its motto “Freedom to think, license to act”. According to its strategy initially outlined in 2012 and updated in 2014, it has one goal, two missions, three disciplines, four core strategies, five values and six schools. The visionary goal is to achieve world-class status by 2020. The missions are characterized by reaching for global impact, and simultaneously manifesting local focus through aiming at a stronger Finland for the sake of national well-being. The three disciplines that come together under Aalto are technology, business and arts. The four core strategies consist of research, teaching, artistic activities and cooperation. Its five values consist of passion, freedom, courage, responsibility and high ethics. And its six schools to be treated equally are School of Arts, Design and Architecture; School of Business; School of Chemical Engineering; School of Electrical Engineering; School of Engineering; and School of Science. Finally, a peculiar element outlined in its strategy is that it is never considered ready but ever evolving.
140 141Oppiva kampus
Aalto Campus strategy
Building on the university strategy, the Aalto University main campus is developed towards a vision to which more than 2500 people from the university community had collaboratively contributed by June 2011. The vision of a unified campus for Aalto University indicates interdisciplinary values and a strong sense of sharing. It is based on four corner stones: students, community, faculty and staff, and economy. For the students, the vision promises a world-class, engaging learning experience with freedom of choice on a single site. Concerning faculty and staff, the vision promises a co-location that stimulates communications, sharing and production of new knowledge. Considering community, the vision emphasizes interaction in an open and vibrant campus environment and opportunities for people with different interests to meet. Regarding economy, the vision outlined that people will always be prioritized in investments over walls, which is another reason for focusing on and sharing resources and facilities. The interdisciplinary vision challenges the traditionally siloed academic community to collaborate across organizational and disciplinary boundaries. The most fundamental strategic decision regarding the existing structures was to centralize a majority of the functions to the main campus of the former University of Technology and totally abandon the existing Arts school campus. The process of centralizing is on-going as this study is being executed. Multiple projects to reach the visionary dreams have been implemented since 2008 on different organizational levels: the university level, the school level and the pilot project level. The strategies, in other words the processes, of the projects on different organizational levels vary largely. The university level projects, such as conversion of the old main building of the University of Technology into a “bachelor cradle” named OK1 are bureaucratic by nature. The major school level project – planning the new main building for Aalto to house a majority of the Arts school activities and reflect mainly the Arts school identity – has been conducted through a bureaucratically heavy architectural competition. These two levels
of processes take time and are mainly conducted in rather traditional ways by units that are officially responsible for the facilities, such as the owner of the facilities, the campus and facilities services, and other service units. An alternative approach has been employed in the pilot level projects that have been initiated by pioneer individuals and are operated as projects throughout their life cycle. These projects are rather experiments that focus on an interdisciplinary theme, retrofit existing underutilized spaces and observe how the spaces should be redeveloped according to their use. They have all evolved rather organically from the grass root level to meet the demands outlined in the vision. These alternative learning and working environments include Design Factory, Startup Sauna, Aalto Hubs, ADDlab and Urban Mill.
How do identity and image relate to one other?
The image Aalto University intends to strive toward is built on openness, collaboration and innovation. In facility management this means alternative learning environments, grass root projects concerning facilities development and more efficient space usage. These claims were not elaborated in the stories of the employees of the department of Real Estate, Planning and Geoinformatics. They were not contradicted either, it was more a question of speaking about totally different issues. As the strategic intentions of Aalto aimed at building a coherent identity of Aalto University, the employees did not even consider the Aalto identity at all. They contemplated academic identity in general. The identity work was built on tradition and history, whereas Aalto University intends to display future and innovation. These contradictory elements raise the question of through what kinds of processes can the identity in change best be supported? Or do different sorts of identities require different sorts of processes? The visionary statements of providing freedom of choice for an engaging learning experience for the students and a co-location stimulating communications, sharing and production of knowledge
142 143Oppiva kampus
for the faculty and staff of the campus are rather vague promises but support the idea of heterogeneity in the physical environments. If so, which kinds of projects should be approached by experimenting from the bottom up and which kinds of projects from the top down? Or should all the projects be results of an iterative constant idea exchange between the bottom and the top? Or do the processes matter? As a matter of fact, should the university management follow the identity claims of the users, employees in this case, or should it continue to engage itself to its vision? The answer probably lies somewhere in between. This is because, first of all, users tend to want something they are used to. Identities are not constructed based on something that might happen, but rather on something that has already taken place. However, it is not reasonable to repeat the same routines in a situation that is totally new to begin with. A ready-made Aalto identity cannot exist if there is no history for it to be based on. Secondly, an everyday user may have difficulties seeing the strategy and the image of the facilities, he/she uses on daily bases. Thus he/she constructs his/her identity choices based on more general lines of history and tradition. It is not in any way surprising or alarming that the image and the identity claims did not correlate. Additionally, when discussing with people who already have a history in a certain location, it can be anticipated they do not identify with new strategic choices, but rather repeat the old ones. Thirdly, even if the image and the identity would contradict, the positive thing about the concept of identity, or image for that matter, is that they are continuously evolving. The question of high importance is that there is a vision and a motivation to go along with it. It will never be totally ready, but it is constructed all the time. Thus, the future image and the identity of the Aalto University Campus users might just be a mixed synthesis of all the above mentioned. Every year new generations of students inhabit the campus and new identities are constructed. In this situation the most important strategic choice is to have one. Should, then, the tradition and the historical identity of the users be forgotten altogether? The answer is no, since without a history,
one is just a blank page without headings. Thus the history should be acknowledged but not worshiped. It is impossible to stand in front of the change, but it is nearly as impossible to be born from nothing. Accordingly, the campus should endorse flexibility, acknowledge the modern user needs, but remember the past.
The main building of the Helsinki University of Technology (Figure 1.) was designed by Alvar Aalto, a well-known Finnish architect. The building was constructed in 1965, and it represents typical functional
style. It is situated approximately 10 kilometers from Helsinki city center and 2 kilometers from the technology cluster of companies such as
Nokia Headquarters. In the sixties, the building and the whole campus area was constructed for the needs of the growing number of technical students, who had formerly been located in the center of Helsinki in multiple locations. At the time, the campus area was unique in the
Finnish landscape, since it was entirely designed for the university and student purposes and barely catered other forms of usage, such as private
(other than student) housing or business.The office settings are typical for those times, concentrating on
private and shared rooms. Other areas comprise lecture halls, lobbies, administrative spaces etc. Both the office and the teaching spaces are
preserved by the Alvar Aalto foundation, which ensures the continuation of the heritage of Aalto. Thus during the renovation of the old main
building the original materials and design are kept as they are, keeping changes as minimal as possible.
The old main building of Helsinki University of Technology – HUT
144 145Oppiva kampus
Figure 1: The main building of the Helsinki University of Technology
Figure 2: The Business Park
The new location of the Department of Real Estate, Planning and Geoinformatics in the Business Park (Figure 2) is situated
approximately one and a half kilometers from the old main building in Otaniemi, Espoo. It is located near the technology cluster, which
was built about 10 kilometers from Helsinki. It consists of four buildings and houses 1200 workplaces. The offices are either open plan solutions or a combination of open plan and enclosed space.
The department was the first user of the office spaces on the fourth and the fifth floor. They were not allowed to make changes to the
layout of the interior design. The Department of Real Estate is located on the fifth and the Department of Geoinformatics on the fourth floor. Most of the interviewed employees were sitting in an
open plan location apart from secretaries who shared a room. Two professors and two researchers were working in private rooms.
The Business Park
146 147Oppiva kampus
Learning sustainability in campus areas
Katri-Liisa Pulkkinen & Aija Staffans
Sustainability is one of the key challenges facing future learning environments and campus development. The everyday use of campus areas can be seen as an opportunity to do research and
produce new knowledge on sustainability. Campuses could be develo-ped in explorative ways, for example as living laboratories, which are an emerging way to do research and produce new knowledge. Living laboratories have learning on the course of change as their root configu-ration. In the field of sustainability, the aim could be at reaching more sustainable technological solutions while developing more sustainable ways of living and a deeper understanding of the interconnections of human and ecological systems. In this article, we discuss some of the basic settings behind the need for these solutions and suggest processes to produce inspiring campus areas that advance sustainability. While the transition to sustainability is often seen as a top-down governing challenge, the processes suggested here are pioneering bottom-up ways to create change. Bottom-up action in innovation should be given recognition and nurturing, as the bottom-up initiatives often challenge systems that resist change. We also discuss how some of the current ways of producing campus areas are problematic for this need of new approaches. We use the Aalto University Otaniemi campus area as an example of a future sustainability learning environment.
148 149Oppiva kampus
Living laboratories can also be attractive hubs
that collect stakeholders to work together, creating
new communities of interest around emerging
developments in transition to sustainability.
”
Sustainability is one of Aalto’s main goals: “Aalto University will be incorporating sustainability and responsibility perspectives into all our research and teaching by 2015”, writes president Tuula Teeri in her blog in 2012. Also, the Aalto campus area has set a strategic goal to be “the leading sustainable university campus in Finland by 2020”. Sustainability has often been divided into social, economic and ecological sustainability. Ecological sustainability seems to be in many cases submerged under the quest for social and, even more so, economic sustainability, which is problematic especially when ecologi-cal sustainability is viewed as a need for the regeneration of an already damaged planet. And indeed, research shows that the planet’s carrying capacity has been exceeded already in the 1980’s and we are conti-nuously crossing the planetary boundaries especially on the biodiver-sity loss, climate change and distorted nitrogen and phosphorus cycles. For future learning environments, understanding the priority position of ecological sustainability is crucial, as is the notion that it is not enough just to reduce the pressure on the planet when there is a need to regenerate stressed systems. The discussion of planetary boundaries is also linked in many ways to social and economic equity and power distribution. For sustainable development, at least three aspects are impor-tant and related to the creation of future learning environments. First, it is well recognized that technological improvements are needed, for example, for a reduced carbon footprint and increased energy and material efficiency. Secondly, and perhaps a bit less recognized, there is a great need for transformation in the everyday behaviors of people; no amount of technological improvements are enough if people’s everyday behaviors are not sustainable. And thirdly, currently probably least recognized, there is the need for a deeper understanding of the many levels of interactions in socio-ecological relationships that affect the environmental context where we exist. The need for regeneration of the living conditions on the planet links especially to this third aspect. All of these aspects require both research and practical deve-lopment that enables testing of new ideas. It would be a great benefit if
the university campus area with its resources and societal status could serve as an open field for this kind of research and experimentation. After all, the transition to sustainability is essentially about the produc-tion of new knowledge on many levels, from basic research to more applied models. Experiencing the campus area as an everyday learning environment for sustainability would thus, in fact, mean that the research and creation of new knowledge would happen simultaneously as the campus area is used. The need to change everyday behaviors and the need to find deeper understanding of the social-ecological in-terconnections would be connected to technological innovation, which often tends to dominate and leave the other aspects shadowed. Next, we will refer to the discussion of the emergence of learning labs and then suggest, based on our research, how the above mentioned aims could be approached in living laboratories trough what could be called “bottom-up pioneer processes”. We will also dis-cuss why many of the current ways to produce campus environments are not supporting these transformative learning processes.
150 151Oppiva kampus
Living laboratories
Aalto University is a part of the International Sustainable Campus Network (ISCN) that “provides a global forum to support leading colleges, universities, and corporate campuses in the exchange of information, ideas, and best practices for achieving sustainable campus operations and integrating sustainability in research and teaching”. Living laboratories is an approach that the ISCN has re-cognized to hold strong emerging potential to study and develop transformative technologies and behaviors. In a book published by the ISCN network, Regenerative Sustainable Development of Universities and Cities, Ariane König and James Evans describe living laboratories as “platforms for visioning processes to define needs, what progress means and how to realize it, with the power to stimulate changes beyond their boundaries”. Living laboratories can also be seen as an important mechanism to realize the third task of universities, i.e. to interact with and serve the society. Living laboratories can also be attractive hubs that collect stakeholders to work together, creating new communities of interest around emerging developments in transition to sustainability. The aim is naturally to generate lasting behaviors that have a wider impact on the society – not just within the living laboratory itself. Living laboratories have already been created in many univer-sities around the globe, and many of them feature also co-operation with cities that host the university campuses, showcasing how the effects of the living laboratories can transcend the boundaries of the university context. The book, Regenerative Sustainable Development of Universities and Cities, presents several examples. – Given the increa-sing interest and success of such living laboratories in the research and development for sustainability, it would be surprising if Aalto Universi-ty, with the aims to reach a leading position in sustainability, would not use such an approach in the Otaniemi campus development.
Bottom-up way to create change
It is possible to steer living laboratories as prescriptively designed and run top-down processes. However, we suggest that bottom-up initiated change processes that are encouraged to develop into living labs would have several benefits. One of these benefits is that bottom-up pioneer processes challenge the sometimes overly resilient behaviors of the governing systems that make changing the rules of the system difficult. These obstructive systemic behaviors in the production of sustainable campus environments will be discussed in the next chapter. Our research has studied the urban pioneering movement in Helsinki as a successful bottom-up process that has influenced its envi-ronment. The movement comprises of many separate “pioneer proje-cts” that have happened over time. The movement has been studied as a complex, adaptive and open system of several independent groups of people. These people, the urban pioneers, are producing new ideas, behaviors and structures to the cultural scene of the city. Mostly these are some kinds of events, or activation of places and spaces. Over time, the separate pioneering projects have formed into a movement that is recognized by the city governance, the public media and, of course, also by the pioneers themselves. The urban pioneer projects can be described as a dynamic gro-wth process. Seen this way, the movement is aiming at creating a series of so called positive feedback loops – a snowball effect – by producing urban culture, especially events, that create demand for even more of the similar kind of action. Simultaneously, the urban pioneers have to work with so called negative feedback loops that are restrictions and rules that inhibit the pioneering initiatives. Over time, the movement has become increasingly successful in their endeavor as they have diminished the amount of resistance that has originally been there – in fact, the city of Helsinki now supports the pioneer activities and even uses it in its branding and marketing.
152 153Oppiva kampus
From the point of view of living laboratories, the pioneer mo-vement can be seen as a self-organized living laboratory that explores the possibilities to create culture and enhance citizen democracy in the city. Many of the pioneer initiatives are experimental and rule-ben-ding. Examples of such pioneer projects are as diverse as the transfor-mation of the Cable Factory into a cultural center, the Restaurant Day (and other popular one-day events) and the latest initiatives, such as Nappi Naapuri, that are closer to social entrepreneurship and raising awareness of social and ecological sustainability issues. The dynamic process of a successful pioneer project includes a modest beginning with bold dreams, followed by self-reinforcing growth through experimental trial and error, and the negotiation processes that are needed to enable the activities. The growth includes both the growth of the urban idea as a concept, and the movement itself. The possibility for growth is linked to how the pioneers engage themselves to minimize the effect of limiting rules as mentioned above. Referring to the discussion of the need for sustainability and living laboratories as a possibility for a new approach, the pioneer process has supportive features: first, the strong learning orientation that is guided by a bold, magnetic vision that requires change in the current situation. Secondly, the bottom-up approach requires ne-gotiations with the existing system – just because of this element of change. Bottom-up processes differ from top-down processes especial-ly in this aspect – in top-down change initiatives, the emerging system itself does not necessarily have to negotiate its way to existence. And, with the pioneers, the negotiations are a part of the process that inten-sifies and structures their own systemic behavior as well. Pioneering initiatives in Helsinki have already created and negotiated some room for themselves, and today they get support both from within their own open community of interest and from the city of Helsinki.
The current constraining practices and processes
The prevailing practices of the production of our built environment inhibit the innovative pioneering in many ways and for many reasons. Resilience is the name of the game in urban development, but we ask whether some existing practices are dubiously too resilient to produce new kinds of urban environments. Some of the current practices are simply stuck to old organizational silos and routines, some others being more a result of intentional policy-making. As an example of the latter we present two institutional and systemic practices which both have some difficulties to open their processes and adopt new thin-king. These practices are the architectural design competition and the current land use planning system. An example of the process of an architectural design competi-tion is the new center of the Otaniemi campus. It has been explored by an open, international architectural competition, and the center will be designed by the winner of this process. From a sustainability point of view, the competition process revealed some systemic, built-in challen-ges. First, the anonymity of the proposals and participants during the competition process closes the process and excludes the possibility for a dialogue and interaction between the stakeholders and competitors during the process. This also excludes the indispensable discussion prerequisite to any sustainability interpretation. Secondly, the anonymity and closed character of the compe-tition process increases the meaning of the competition program. In case it is not possible to intervene in the ongoing competition process, it is necessary to anticipate as precisely as possible what the future will be like. However, it is unfeasible to create a competition program that covers the whole multidimensional and even controversial field
154 155Oppiva kampus
of urban planning, including the challenges of sustainability. Sustai-nability in general would also benefit rather from larger than smaller geographical outlining of the project area, which, once again, makes the programming more demanding. To summarize, the pitfall of the competition process is that the closed process leads to an extensive and precise programming which, however, is unfeasible in the complex urban planning context. Third, an architectural competition is a competition for archi-tects. It is a way of doing credit to the winners and getting new proje-cts. The strong professional status and rigorous rules impede opening the competitions to other types of expertise. In achieving sustainability, the need for multidisciplinary dialogue is crucial; architectural exper-tise is valid but absolutely not enough. The hard professional compe-tition and even protectionism can be detected in the discussion of the competition institution. Our second example is the current land-use planning system. The directing capacity of land use planning is basically strong, but in practice it is slow and even contradictory. Planning is a hierarchical system defining the land use guidelines from regional regulations to local and more detailed ones. From a sustainability point of view, each level of planning has its own essential impact on sustainability. Plan-ning is most effective when it succeeds to guide urban development on the regional level where the most important “sustainability choices” of built infrastructure are made. These include urban structure, transpor-tation and energy decisions. However, the regulatory planning efforts are very much concentrated on the local and detailed level, where choices to impact sustainability are very limited, such as direction of buildings, opening windows, etc. The constraining character of detail plans and other building regulations is a constant argument of several actors in the field of urban development. This also partly explains the pioneers’ interest to act in localities and buildings that are under a bigger change process and, because of this uncertainty, are open to temporary experiments. Even if planning aims at making new solutions possible, in practice it limits possibilities as the strong guiding principles are tied to an overall solution – that is, tied to the existing way of interpreting the future. The reason for this is that the choices that direct the pos-
sibilities are always based on existing knowledge, and old methods of measuring success are not often capable of foreseeing changes. This delay can be seen especially in how environmentally sustainable soluti-ons are at first sight often estimated to be expensive or not productive, and are thus rejected. In reality, ignoring them may cause much bigger costs later on. Both of these examples, the architectural competition process and the current land-use planning system, show the strength and depth of our institutional practices and concretize the difficulty of the systemic change towards sustainability. Moreover, this example is only one small part of the containing systemic whole in producing our urban environment as there are also many other practices that prevent change.
Discussion
Enabling and allowing support is crucial for the extending growth of pioneering. In the living labs and university context, the lesson from the urban pioneers in Helsinki is that there should be active recognition and support for emerging pioneer projects and groups. Simultaneously, there should also be some element that requires that the pioneers do negotiate with the governing system that tests the ideas and also strengthens the pioneer group. Most importantly, the role of the university should be supportive and the growth potential of such pioneer initiatives should not be lost in other processes. There are already some examples of pioneer initiatives at the Aalto Otaniemi campus, for example Design factory, Startup Sauna and Urban Mill. These projects do not, however, have environmen-tal, regenerative sustainability as their core goal. All of these pioneer initiatives have occupied old buildings and in that sense they have similarities with the well-known pioneer case of the Cable Factory in Helsinki. It should be noted, though, that the urban pioneering move-ment in Helsinki has developed into many forms, from intermediate use of urban spaces into one-day events and other initiatives. This possibility for several types of living laboratories should be kept open
156 157Oppiva kampus
also in Aalto University. The City of Espoo has been active in developing and promo-ting the planning of the Otaniemi campus. However, the main efforts of Espoo have focused on the innovation potential of the campus, not on sustainability issues. But innovations seldom happen top-down; this was clearly concluded in the report ”The Well-being of the Metropolis” in 2011: “Helsinki metropolitan competitiveness 2.0” will be compiled of sustainable well-being, sustainable innovations, partnerships and design thinking. The future is characterized by wicked problems that can only be solved by innovative and enthusiastic persons. Bottom-up thinking allows and supports these processes. The difficulties in top-down governance are confirmed by the politicians of Espoo. In the forewords of the Otaniemi Vision (from August 28th 2013) the City Planning Committee notes that the system is unable to attract all the stakeholders to commit to a shared vision and process in Otaniemi. Bottom-up processes instead enable the stakeholders to build up the vision gradually in the course of change. What Hautamäki writes of competitiveness and the politicians of governance is widely relevant for sustainable development as well. Innovativeness is needed for achieving the sustainability goals and, as our examples from the planning and design practice show, many of the current top-down processes do not meet the expectations despite of their ambitious goal setting. A campus is a learning environment for future professionals. It could offer a unique opportunity to encourage young people to acti-vely search for sustainable solutions, to co-create and make hands-on experiments in their daily environment and to take responsibility of a more sustainable future. The responsibility of senior professionals is to listen to these voices and to give all support to these efforts.
ReferencesBlog entry, President Tuula Teeri, https://blogs.aalto.fi/blog/sustainability-on-the-agen-da-of-aalto-university/International Sustainable Campus Network http://www.international-sustainable-cam-pus-network.org
König (ed). (2013). Regenerative Sustainable Development Of Universities And Cities -The Role of Living Laboratories. Edward Elgar Publishing Limited, UK.
Pulkkinen (2014). A bottom-up way of building a system and changing perceptions – urban pioneers as a model for transformation for sustainability. Systema Vol 2, No 2 (2014)
Pulkkinen and Staffans (2014). The Otaniemi Campus Development and Ecological Sustai-nability: Perceiving the Environment of a Complex Adaptive System. International Journal of Systems and Society, 1(2), 39-50, July-December 2014
Rockström et al. (2009). Planetary Boundaries: Exploring the Safe Operating Space for Humanity. Ecology and Society 14(2): 32. [online] URL: http://www.ecologyandsociety.org/vol14/iss2/art32/
Steffen et al. (2015). Planetary boundaries: Guiding human development on a changing planet. Science. sciencemag.org/content/early/recent. DOI 10.1126/science.1259855Rockström et al. (2009). A safe operating space for humanity. Nature Vol 461|24 September 2009
Steffen et al. (2015). The trajectory of the Anthropocene: The Great Acceleration. The Anthropocene Review 1–18. DOI: 10.1177/2053019614564785Sustainability at Aalto campus www.aalto.fi/sustainability
Wackernagel et al. (2002). Tracking the ecological overshoot of the human economy. PNAS vol. 99 no. 14, 9266-9271. DOI10.1073/pnas.142033699
158 159Oppiva kampus
Kokonaisvaltainen kestävyys on sekä mahdollisuus että mah-dottomuus. Visiota energiaomavaraisesta kampuksesta voi pitää kokonaisvaltaisen energiakestävyyden esimerkkinä.
Mutta onko energia kestävyyden kannalta olennainen? Miten ener-giaomavaraisuus määritellään? Mitä ratkaisuja pitää tehdä? Kenen pitäisi niitä tehdä? Näiden puimiseen voi käyttää huimasti aikaa ja resursseja lähestymättä kuitenkaan vision konkretisointia.Uusien tavoitteiden saavuttaminen vaatii tietoa, työkaluja ja toimin-tatapoja. Hajautuneen päätösvallan takia laajoja alueita koskevia kokonaisvaltaisia tavoitteita ei voida saavuttaa pelkästään yhden osapuolen toimilla tai päätöksillä. Energiaomavaraisuuteen vaikutta-vat ainakin viranomaiset, omistajat, asiantuntijat, palveluntuottajat ja käyttäjät. Kun näitä osapuolia sitoutetaan yrittämään parastaan ja keskittämään kehittämistyötään yhteen, saavutetaan yhteistä li-säarvoa. Uudet työkalut ja toimintatavat tulisi keskittää avoimen ja vapaaehtoisen yhteistyön mahdollistamiseen ja edistämiseen. Käyttä-jien määritelmät ja roolit monipuolistuvat avoimen ja vapaaehtoisen yhteistyön avulla. Erilaiset vastuut ja vaikuttamismahdollisuudet jaetaan toimijoiden kesken voimaannuttamalla käyttäjiä ja koros-tamalla kokemusta ja osaamista. Käyttäjät ovat asiantuntijoita.Tässä artikkelissa esitellään vaihtoehtoinen toimintatapa vision toteuttamiseksi. Kuvattu toimintatapa keskittyy lopputuloksen si-jasta prosessiin ja prosessin vaiheiden sijasta prosessin luonteeseen. Uuden toimintatavan toteuttaminen ei kuitenkaan olisi mahdollista ilman sitä tukevaa visiota. Energiaomavarainen kampus halutaan saavuttaa avoimen ja vapaaehtoisen yhteistyön avulla. Artikkelissa esitellään alueellisen energiaomavaraisuuden saavuttamisen kon-septi sekä määritellään mitä avoin ja vapaaehtoinen yhteistyö on.
Energiaomavarainen kampus
Tiina Sekki & Robert Eriksson
160 161Oppiva kampus
Tausta
Energiantuotannosta aiheutuvien päästöjen vähentäminen ja energia-omavaraisuuden lisääminen ovat yhteiskuntamme keskeisiä haasteita. Niihin vastaaminen edellyttää energiatehokkuuden huomattavaa parantamista sekä uusiutuvan ja ylijäämäenergian hyödyntämisen merkittävää lisäämistä. Yhä kasvava osa kiinteistöissä käytettävästä energiasta tuo-tetaan uusiutuvista energialähteistä paikallisena lähienergiana tai kiinteistökohtaisena energiana. Kuitenkin erityisesti tulevina vuosina rakennettavilla uusilla alueilla nousee yhä voimakkaammin esiin kysymyksiä siitä, miten maalämpöä ja -kylmää, aurinkolämpöä ja au-rinkosähköä, bioenergiaa ja kaukolämpöä ja kaukokylmää kannattaisi hyödyntää ja sovittaa toisiinsa. Aalto-yliopistokiinteistöt Oy:n pitkän aikavälin tavoitteena on, että Otaniemen kampus on 2030 vuoteen mennessä energiaomavarai-nen ja päästötön alue. Energiaomavarainen Otaniemi 2030 – tutkimus-ohjelman tavoitteet toteuttavat yhteiskunnallisia kestävän kehityksen vaatimuksia ja toimintaympäristön yleisiä tavoitteita ja ovat siten Aalto-yliopistokiinteistöjen vision mukaisia: ”Kampus-alueemme ovat maailmanluokan ainutlaatuisia, yhteiskunnan korkeita arvoja kunni-oittaen toteutettuja tutkimuksen, opetuksen ja kehitystyön kohtaamis-paikkoja.” Energiaomavaraisuus tarkoittaa tehostetun energiankäytön lisäksi myös hajautettua energiantuotantoa rakennusten yhteydessä, mikä edellyttää energia-, kiinteistö- ja palvelukonseptien kehittymistä. Samalla tarvitaan tulevaisuuden kehitystä ennakoivaa ja mahdollista-vaa maankäytön, kaavoituksen ja rakentamisen ohjauksen kehittämis-tä.Tavoitteeseen ei voida päästä pelkästään keskittymällä energiantuotan-toon ja jakeluun, vaan toimenpiteitä on kohdistettava myös kulutuksen voimakkaaseen supistamiseen. Kiinteistöjen käytössä on selkeästi pyrittävä osoittamaan säätöpotentiaalia sisältävät kulutussegmentit, ja samalla on kuvattava keinot potentiaalin hyödyntämiseksi. Säästämi-sen tuomaa lisäarvoa on myös pyrittävä seuraamaan, todentamaan ja tarvittaessa ohjaamaan. Kulutuksen pienentämisen lisäksi on pyrittävä myös kulutuk-
sen yhteensovittamiseen tuotantoon. Energian tuotantotiedon tuomi-nen käyttäjien ja käyttäjäorganisaatioiden tietoon on olennainen osa avointa energiatuotantoa. Käyttötiedon ja kulutusennusteiden yhdistä-minen tuotannon suunnitteluun ja hallintaan osoittaa monipuolisten käyttäjien merkittävyyttä osana energiaomavaraista kampusta.
Arvovalintojen kautta vapaaehtoiseen yhteistyöhön ja takaisin
Energiaratkaisujen taloudellisuus nykyteknologioilla koko elinkaaren aikana vaihtelee, samoin kuin kustannusten jakaantuminen investoin-tivaiheeseen ja käytön aikaisiin kustannuksiin. Ratkaisujen tekninen toimivuus ja mahdollisuus hyödyntää eri energialähteitä on erilainen eri rakennuksissa, kuten myös ympäristöön kohdistuvat vaikutukset. Kampuksen kiinteistö- ja energiainvestoinneille tarvitaan kestävä pohja. Tehtävät ratkaisut vaikuttavat vuosikymmenien ajan ja niiden taloudellinen arvo on suuri. Energian tuotannon ja jakelun tek-nologiaratkaisujen täytyy olla ekologisesti kestävällä tavalla toteutettuja ja kustannustehokkaita. Energiaratkaisujen tulee olla varmoja ja luotettavia kiinteistö-jen käytön koko elinkaareen peilattaessa. Espoon alueen energiahuolto, erityisesti kaukolämmön osalta, on kehittynyt kiinteistönomistajan kannalta taloudellisesti korkeampiriskiseksi. Nykytilanteessa kauko-lämmön ekologisesta kestävyydestä ei siitäkään ole tietoa. Epävarmuus kustannusten ja päästöjen hallittavuudesta on kasvanut, joten nykyi-seen tilanteeseen tarvitaan kilpailukykyisiä ratkaisuja ja monipuolista tarjontaa alueen rakennusten energiaratkaisuille. Tavoitteena on energiamarkkinaa uudistava kokonaisvaltainen ja liiketoimintaläh-töinen toimintatapa, joka saavutetaan osallistavilla olemassa oleviin käytäntöihin vaikuttavilla toimintatavoilla. Syntyvät tulokset ovat siten suoraan toimijoiden hyödynnettävissä. Energiamarkkinatiedon läpinäkyvyydellä ja jakamisella mahdollistetaan käyttäjien ja käyttäjäorganisaatioiden vähäpäästöisiä energiavalintoja. Kokonaisvaltaisen kestävyyden esittäminen mahdol-listaa eritasoisiin kulutusvalintoihin, esimerkiksi valinnat perustuen
162 163Oppiva kampus
Energiatiedon läpinäkyvyydellä ja jakamisella
mahdollistetaan käyttäjien ja käyttäjäorganisaatioiden
vähäpäästöisiä energiavalintoja.
”
energiakustannuksiin sekä päästövaikutuksiin. Alueellisen energiantuotannon muodot edellyttävät energi-an siirtoa jakelu- ja siirtoverkoin. Sähkön, lämmön ja kylmän tarve poikkeavat toisistaan sekä ajan että paikan suhteen mikä edellyttää verkkojen käyttöä. Tulevaisuudessa älykkäät ja integroidut energiaver-kot (sähkö, lämpö, kylmä ja polttoaineet) sekä energian varastointi-ratkaisut mahdollistavat energiankäytön ja -tuotannon tehostamisen. Hajautetussa mallissa tuotanto on tyypillisesti eri ajan hetkinä vaih-televaa ja älykkäät energiaverkot mahdollistavat myös kulutuksen ja käyttäjätehokkuuden sopeuttamisen energiantuotantoon. Kokonaisvaltaisen ja liiketoimintalähtöisen alueellisen ener-giasuunnittelun työvälineeksi tarvitaan energiatiedon suunnittelutyö-kalu, joka mahdollistaa eri ratkaisuvaihtoehtojen ja skenaarioiden ver-tailun. Energiatiedon suunnittelutyökalun tarjoaminen avointa dataa hyödyntäen tuo yhteisölle alustan avoimelle innovaatiolle esimerkiksi uusien energiapalvelujen kehittymiseksi ja Aallon tutkimus- ja opetus-projekteihin. Tarkoitus on tuoda kulutustietoa paikallisten ja uusiutuvien energiaratkaisujen suunnittelun hyödynnettäväksi. Kiinnostavaa on myös esittää tarkempi käsitys siitä, miten käyttäjätehokkuus laskennal-lisesti liittyy kulutukseen, sekä tehdän näiden rinnakkaista suunnitte-lua. Seuraavaksi demonstroidaan yksi tie, joka näyttää mahdollisuuden energiakestävämpään kampukseen.
Konsepti ae5, tie energiakestävämpään kampukseen
The Open Energy Site ae5 on väline palveluntuottajien ja koko yhtei-sön avoimeen innovointiin olemassa olevaa tietoa hyödyntäen sekä uusien palvelujen ja ratkaisujen kehittämiseksi. Tarkoitus on luoda vapaaehtoisen kehittämisyhteistyön edellytykset Open Energy Site ae5 -suunnittelutyökalua hyödyntäen. Kiinteistökohtaisilla valinnoilla voidaan tukea alueellisten energiaratkaisujen kehittymistä ja toisaalta vähentää riippuvuutta tietystä energiamuodosta. Rakennuskohtainen energiantarve ja ener-giavalinta ovat kytköksissä toisiinsa esimerkiksi lämmitysjärjestelmien asettamissa reunaehdoissa. Energian suunnittelun osalta kriittisintä tietoa on energian tuotanto ja kulutus ajan funktiona. Hajautettua uusiutuvaa energiaa ei voida tehokkaasti toteuttaa ainoastaan kiinteistökohtaisesti, vaan tarve ja tuotanto pitää voida älykkäästi siirtää ja jakaa järjestelmissä. Sekä järjestelmä- että seurantakehityksessä on merkittävää varmistaa avoimet rajapinnat, joiden avulla voidaan yhdistää esimerkiksi tila- ja laitekohtaista kulutustietoa, paikallista tuotantoa aina yhdyskuntatasoi-siin järjestelmiin asti. The Open Energy Site ae5 -suunnittelutyökalun avulla Otanie-men kampusalueelle luodaan suuntaviivat kokonaisvaltaisen alueelli-sen energiajärjestelmän rakentamiselle. Tämä tarkoittaa järjestelmää, jossa energian tuotanto, siirto, jakelu, varastointi ja kulutus tukevat älykkäästi toisiaan. Työkalun avulla voidaan vaihtoehtoisia paikallisia energiaratkaisuja arvioida sekä taloudellisten että toiminnallisten edellytysten perusteella. Tavoitteena on, että tulevaisuudessa on mahdollista säätää ku-lutusta tuntikohtaisen tuotantohinnan mukaisesti esimerkiksi vuoro-kauden sisällä. Mutta miten ennakoidaan esimerkiksi tiloihin liittyvien mahdollisten ohjaus- ja säätötekniikoiden kehittymistä?Energiaomavaraisen ja päästöttömän kampuksen tie on pitkä ja alussa. Otaniemessä käyttäjien monipuolinen rooli korostuu tutkimustarpeel-la, joka visioon liittyy. Avoimessa yhteistyössä jaettu, energiaan liittyvä tietoaineisto nopeuttaa tutkimusta. Tämä mahdollistaa myös luovem-man ja monialaisemman tutkimustyön. Tulevaisuuden rakentamiseen tarvitaan uutta osaamista.
164 165Oppiva kampus
Kuva 1: The Open Energy site ae5, konsepti energiakestävämpään kampukseen
166 167Oppiva kampus
Human and Green Workplace Design in the University
Virpi Ruohomäki, Marjaana Lahtinen, Anssi Joutsinie-mi, Miimu Airaksinen, Pekka Tuominen, Pirjo Kekäläi-nen, Janne Porkka
University buildings need to be energy efficient, technologically up to date, meet the needs of the users and be healthy in terms of well-being for people working within them. Energy-saving
solutions must not deteriorate the quality of the indoor environment. Instead, the objective should be healthy and safe space solutions. User participation is relevant when planning working environments that support fluent and effective working and the well-being of users.
168 169Oppiva kampus
Towards energy efficiency and user well-being
The objectives of the study were to develop a participatory design approach to promote energy efficiency targets and to support effective working and the well-being of employees in the university. The driving forces were sustainability and the workplace needs of the university staff. This research is based on multidisciplinary collaboration of work and organizational psychology, architecture, construction and energy engineering as well as practical viewpoints of health and safety at work. This paper introduces new energy efficiency indicators and new participatory methods for designing Human and Green Workplaces in the university context.
Space and energy efficiency
In the context of sustainable development, buildings should be constructed with adequate occupant comfort, limited natural resource use and low environmental impact, measured over the entire life cycle of the building. Typically the aim in construction and renovation processes is to calculate the energy, space and cost efficiency in the design phase (Airaksinen 2011). These factors influence the decision making during the whole planning and building process. The building owner decides on the level of efficiency that is aimed for and the designers set the actual levels in the plans they produce. Often end-users are not in-volved in the process, since they are typically not known in this early phase of the process. In addition, end-users do not have a professional understanding about different options and thus, there is a clear need to illustrate the different alternatives to users. However, in this pilot study end-users were engaged in the process. There is also lack of guiding indicators towards optimal solution in energy and space use. The indicators introduced for studying the pilot case are presented and discussed below.Generally, in measuring the energy inputs the following issues need to be addressed:
• Life cycle. How to take into account the energy consumed in the energy chain, embodied energy in materials, and energy recovered from recycled materials.
• Value of energy. How to accommodate different values of different kinds of energy, be they of a physical nature, such as the ability to do work, or of an economic or some other nature.
• Process integration and co-production of energy and the ensuing allocation problems.
• Reference values when benchmarking or potential calculations are wanted.
Measuring output requires addressing the following issues:• Quality of the service or good produced, as this usually cannot
be taken into account with the simple measurement of physical production quantities.
• The role of load curves and time series, as the indicators have to accommodate different levels of consumption at different times.
It is important to study different alternatives and how they impact the reduction of energy consumption and how energy consumption is measured. The new indicators for energy efficiency presented here aim to take into account not only the energy consumption per floor area, called specific energy consumption or SEC, but also the energy con-sumption that takes into account space efficiency. Space efficiency is taken into account both by used floor area per person and the efficien-cy of the space use in occupied hours. A typical indicator takes the form of a ratio, where energy consumption is divided by a demand indicator meaning a number that somehow represents the good or service the production of which requires the consumption of the said energy. For buildings this most commonly means dividing the energy consumed with floor area, but in the context of space efficiency the problem of such an indicator is that more efficient use of space will show no improvement in energy efficiency. The energy usage of buildings consists of the base consump-tion that takes place regardless of the actual use of the building and of the user’s energy consumption. Since the base consumption, consisting
170 171Oppiva kampus
indicators proposed here can be used alongside with SEC. It is recom-mended that building planners calculate values for these indicators and present them to the decision makers to allow informed decisions. Once the building has been taken into use, actual measured information concerning the number of building users and per-son-hours should be used to follow up on the calculations made during the planning process. This way, if necessary, adjustments can be made to the use of the building, its layout, energy use or other relevant parameters.
Participatory design approach
Various user-centered and participatory design approaches have globally been the dominant theoretical approach e.g. in organizational development, ergonomics, architecture, and urban design in the last decades. Despite this, there is uncertainty in how the user-centered problem solving should be implemented in a beneficial way. Participa-tory ergonomics and Scandinavian participatory design (i.e. co-ope-rative design) have been adopted mainly in the software industry, product design and management. However, in the highly conservative construction sector their influence has, until recently, been nearly non-existing (or at least not developed systematically). (Ruohomäki et al. 2013). The theoretical background for most of the methods is based on socio-technical system design, action research and progressive/iterative problem solving. In this research, participatory design refers to the active participation of the users of the premises in the design process. We assume that participatory design is pivotal when pursuing an indoor environment that supports well-being and the productivity of users as well as a fluent change process. In the same manner, the users of the premises could be motivated and their commitment to energy saving objectives could be strengthened. The idea is to improve the design process and its outcome by utilizing users’ expertise and experiences of their work. Common knowledge generated during the learning process, strengthening participants’ commitment to changes
of heating, minimum ventilation and other continuous energy services, runs regardless of the usage of the building, energy efficiency can be improved by increasing the utilization rate of the building. An added benefit is that this can counter the need for more built space. Therefore it is suggested that an indicator should be devised that measures simply the amount of energy consumed per person hours (Tpers) spent in the building, namely the energy intensity of usage:
This indicator, however, loses the information concerning the size of the building, as there is no variable for floor area. Therefore another indicator is suggested that attempts to include both the area of the building and its level of use. Here SEC is modified so that it allows for different utilization rates of the building. It is therefore suggested that SEC be adjusted for utilization rate (UR) with
where u is the utilization rate of the building, which, in turn, can be defined in different ways. The most obvious way is to measure the ratio of actual daily person hours Tactual to the highest possible usage hours Tmax:
Tmax is at highest limited to 24 hours per day, but in some cases there are other practical limitations. With these indicators, any planner with a professional un-derstanding of building energy and space use can estimate the effects of efficient space use on energy efficiency, a matter that is lost if only SEC is used. It is recommended, nevertheless, that SEC is also kept in use as it is a very useful indicator of the technical energetic properties of the building. SEC is particularly helpful in the beginning of the planning process when details of building use are often still vague. As the building use profile becomes clearer as the planning advances, the
EIU = QTpers
SECUR = QuA
u = Tactual
Tmax
172 173Oppiva kampus
and facilitating the implementation of changes, could also be conside-red as key advantages of participation. (Ruohomäki et al. 2013). Participatory design requires close cooperation between the users of the premises, the designers and other specialists, and well-fun-ctioning cooperation forums. Participatory design needs methods that help parties representing design, research and practical aspects to un-derstand each other and help in supporting the implementation of the change. The starting point for space planning should be organizational strategic goals, the users of the premises and their work requirements.
Participatory methods and their application
A key difficulty in communication in the team consisting of experts and multiple stakeholders is to find a common ground where fruitful discussions are possible. It is rare to find a framework that would easily fit together the various conceptual backgrounds and systemic bounda-ries and therefore often the “greatest common divisor” and the “least common multiple” is found on the spatial arrangement of the design object itself. Therefore to improve communication, a method for visualizing and merging information in a common spatial frame has proven its strength in various disciplines. We introduce participatory methods for collecting systematic data from the users and their work requirements as a basis for the workplace design, especially at the early phase of the planning process that is usually ill-defined (“fuzzy-front-end”). The participatory methods include the Work Environment and Well-being Survey and Workshops, tailored for this research by the authors of the Finnish Institute of Occupational Health, as well as the Visualization method developed by the author of EDGE Laboratory. Next, we illustrate their applications as part of the participatory renovation project of the case building in the University of Turku. The project was started by forming a space team and setting objectives for the change in common planning meetings. The objec-tives for the renovation were: to chart functional space solutions, to optimize space utilization, to bring flexibility into space utilization, and to improve energy efficiency. The personnel and students were infor-med about the renovation at a joint kick-off meeting.
Work Environment and Well-being SurveyThe Work Environment and Well-being Survey is a new method for job analysis and assessing user needs and experiences of premises. This survey serves as a basis for space planning before renovation. It also acts as a post-renovation follow-up method when assessing the effects of the renovation on the users’ satisfaction with their working environment, well-being and work performance. The survey looks into various factors, such as job content, work tasks, working places, the functionality of the premises, the problems, complaints and symptoms associated with the indoor environment, the perceived well-being of the users of the premises, attitudes towards changes of the premises and ideas for improvements. (Ruohomäki et al. 2014) In the university, the survey produced a many-sided view of the job content and work specific needs of the personnel. With the help of the survey, different user groups could be profiled, with dif-ferent tasks, tools and space requirements. Furthermore, it provided information about problems related to the indoor environment and the development needs of the current premises to be taken into account in connection with the renovation. The results showed that the facilities supported independent, individual tasks well, but collaboration and teamwork less. The identified problems were related to the quality of
Figure 1. Example of the visualization of the survey results in the university building. Perceived satisfaction on the work environment on a scale of 1 (very unsatisfied, red) to 7 (very satisfied, green)
174 175Oppiva kampus
indoor air, temperature and acoustics. The respondents submitted a great number of feasible development suggestions with regard to their working environment. (Ruohomäki et al. 2014). To support communication and collaboration between diffe-rent stakeholders, like the owners, designers and users of the premises, a visualization method is needed. The geosciences have a century-long tradition of creating cartograms and thematic maps to slice and highlight various features to do this in large surroundings. In the case study, this method was adopted and introduced in the smaller but more complex spatial arrangement of a building. The survey results were visualized with a 3D model showing users’ experiences and satis-faction in specific rooms of the premises. (Ruohomäki et al. 2013). To get a comprehensive overview of the questionnaire results, data were combined with the building geometry using individual room space. The IFC industry standard for building information modeling provides an optimal starting point for this, but due to the limitations of the base data, additional steps were needed to create visualized solids “on the fly”. The ordinal questionnaire answers were color-coded to present the intensity and spatial distribution in a manner that is understandable to both users of the building as well as design experts working with 2D representations on a daily basis. (Ruohomäki et al. 2013).
Setting goals for energy efficiency in the planning phaseThe value of a building can be framed in many ways. In order to help building owners and designers, Perfection methodology has been created (Desmyter et al. 2011). The methodology describes Key Perfor-mance Indicator (KPI) Framework, which is a result from an inventory of current performance indicators, standards, regulations, guidelines, research activities and policies used in the design and construction phases. The framework consists of 31 indicators composed in four categories. Each indicator is evaluated with a performance grade that ranges from the lowest (class E) to the highest (class A). When all indi-cators of the framework are assessed, the quality of indoor environme-nt is presented as a KPI score; a number between 0 and 100, indicating how well the indoor environment performs. The highest values indica-te the best performing indoor environment. The structure of the KPI
framework is the following; Health and Comfort 19 indicators, Safety and Security 7 indicators, Usability and Positive Stimulation 7 indica-tors, Adaptability and Serviceability 7 indicators. This framework was used in the design phase in the case buil-ding of the University of Turku to help to set the goals for design and also to help to communicate between building owners, users and de-signers. When the current situation was assessed, Figure 2, the results show that the highest scores, 75, were achieved in Safety and Security, and Adaptability and Serviceability got the second highest scores being 69. Usability and Positive Stimulation got 55, and the lowest scores, 23, were achieved in Health and Comfort. Both the building owners and designers found the tool useful for analyzing the current situation and it helped them to shape the efforts and targets for the design phase.
Figure 2. The KPI results from the case building target setting
176 177Oppiva kampus
Common workshops for users and designersParticipatory workshops for the users and designers of a building can promote their communication and collaboration as well as support co-creation of future workplace solutions and change management. In the university of Turku at the renovation planning phase, we organized half-day workshops with 20–28 participants. These four dialogical and future-oriented workshops had a clear focus and structure (Ruohomä-ki et al. 2013):1. The first workshop reviewed space and other requirements of work
carried out at the university in the light of the results of the survey and interviews. The participants created a common view of the functionality of the current premises and future space require-ments in order to support design.
2. The second workshop focused on creating an understanding of the current state and renovation needs of the building as well as contemplating the users’ opportunities to promote efficient space utilization and energy efficiency. The workshop reviewed the personnel’s experiences of the indoor climate on the basis of the results of the survey and interviews. The participants produced ideas for improvements and for shared use of spaces.
3. The third workshop focused on planning the concrete move into temporary premises. In addition, feelings related to the change, well-being and the ability to cope were discussed.
4. The fourth workshop provided information on the progress of the renovation project. The guidelines for communication were created and the roles of different parties were clarified. Different options for shared laboratories and hot-desking were visualized in order to promote participatory planning.
The users and designers participated actively and enthusiastically in the workshops. According to the feedback questionnaires, the discus-sions were open and different views could be expressed freely, and the participants were able to commit to the results. The follow-up inter-views after one year showed that the participants perceived the works-hops very useful in (Ruohomäki et al. 2014):• preparing for relocation and working in the temporary premises• promoting effective use of workspaces• idea generation for new workplace solutions
• supporting communication and collaboration between users and designers
• learning and committing to workplace changes.
Guidelines for implementing and using new workplaces
Increasing space effective planning of workplaces and economic pressure have created a need to plan more working environment with open-space and multi-use spaces for the personnel of universities with different kinds of tasks (teaching, research, planning, administrative work). The Helsinki University’s Occupational Health and Safe-ty (OHS) Committee approved the basis for space planning at the workplace and a guideline for managing new spaces. These instruc-tions originate from the discussions in the campus OHS committees and the indoor environment group of the university about the rules on how to use the open-space offices. These guidelines are based on one of the aims of the OHS strategy: “During relocations in conjunction with facility reorganization physical and psychological occupational safety should be considered. When planning relocations, more attention should be paid to the psychical stress caused by the move as well as any changes in the work community and the related risks. The responsibi-lity for the planning and the consideration of the occupational safety perspectives is carried by the superiors and the staff.” The purpose of these practical guidelines is to aid planning and implementing new workplaces in the University of Helsinki. They were formulated for groups who are planning reconstruction projects in the Center for Properties and Facilities, faculties and department leaders and users of the spaces in the university.
178 179Oppiva kampus
The different phases of change management at the beginning of the project• Setting objectives for changing and developing the work environ-
ment• Forming a “space team” (comprising of a supervisor, a finance
specialist, an ICT specialist and representatives of each staff group- Defining the tasks and sharing them among the team mem-bers- The space team assists the construction committee by prepa-ring matters and keeping both the committee and the users of the work space informed- The Centre for Properties and Facilities offers a space plan-ning service (various specialists)
• Profiling users and determining their job and task descriptions• Determining the spatial needs of both the physical and the virtual
(online working) workspace• Including and informing users according to established communi-
cation practices• Learning new ways of using and managing the spaceThis checklist includes practical things to consider when compiling guidelines for open-plan and multispace offices. The checklist aids in creating guidelines that support both the individual and the communi-ty in physical and virtual encounters and cooperation. The checklist includes etiquettes at the workstations (discus-sions, phone calls, computer/phone signals, music), the use of com-mon facilities (booking of facilities and purpose of their use), common rules of practice (walkways and getting around in the office, tidiness and the maintenance of overall order, and perfumes and plants), and, finally, the need for modifying and updating the guidelines according to feedback. These guidelines have been introduced in the University of Helsinki in the units that have relocations and renovations especially to multi-use spaces. The first experiences of the use of these bases and guidelines have been positive, but more information about these guidelines must spread to the personnel who organize and plan new work spaces.
Lessons learned and discussion
Our study suggests that a particular challenge is posed by the timely and flexible anchoring of the participatory process to the renovation project. Architectural and engineering design tasks are commonly seen as integrative expert work, where spatial arrangement is in focus. This is the part of design work that is referred to in Figure 3 as “stan-dard” construction process, defined slightly differently from country to country, but containing subsequent logical project phases such as feasibility study (FS), concept exploration (CE), preliminary engineering (PE), construction (C) and post-construction operations & management (OM). Since the work is synthesizing by nature and all but easy to divide between induction, deduction and abduction based reasoning, participatory approaches easily seem like just an additional burden. Too often the role of participation is only seen as a commentary of a minimal number of predefined design alternatives, which naturally loses the major potential of distributed knowledge in the organization. This is also a typical source of conflict, if the alternative creation phase does not share the same value base or understanding of typical work flows within an organization. Therefore a successful participatory process requires specific routines, which we have started to explore in our research. Both the setting of proper technical indicators and the determination of spatial needs of the users are the basis for an architectural facility program of a project and therefore essential to be evaluated through a participa-tory process. Figure 3 summarizes the subsequent phases that need to be managed to cover a realistic understanding of organization specific demands. This early phase of a construction process is still lacking standards and methods are by and large in their infancy, which forms a major threat for any large scale renovation project, like our university case. Figure 3 outlines the topics and scheduling of workshops in our study.In summary, this study contributes to the future design of campuses and universities towards Human and Green Workplaces by integrating
180 181Oppiva kampus
attempts towards energy efficiency and user well-being. This paper introduced new energy efficiency indicators and new participatory methods as well as practical guidelines successfully tested in the uni-versity context. Promising results encourage to broaden these applica-tions also in other contexts in the future.
Acknowledgements
The study is part of the “Energy-efficient and socially responsible working and learning environments” (Human & Green) project of the RYM Indoor Environment program that is carried out in cooperation between the Finnish Institute of Occupational Health, VTT Technical Research Centre of Finland and the EDGE Laboratory of the Tampere University of Technology in 2011–2015.
ReferencesAiraksinen M. (2011) Energy use in day care centres and schools. Energies, 4, 998-1009.Loomans, M., Huovila, A., Lefébvre, P.H., Porkka, J., Huovila, P. Desmyter, J. & Vaturi, A. (2011) Key performance indicators for indoor environment. In Proceedings of SB11 Helsin-ki, World Sustainable Building Conference, October 18-21, 2011, Helsinki, Finland.http://www.irbnet.de/daten/iconda/CIB_DC23314.pdf
Ruohomäki, V., Lahtinen. M., Haapakangas, A. & Reijula, K. (2014) Workplace needs and experiences of university staff. In O. Broberg, N. Fallentin, P. Hasle, P.L. Jensen, A. Kabel, M.E. Larsen, T. Weller (Eds.) 11th International Symposium on Human Factors in Orga-nisational Design and Management. 46th Annual Nordic Ergonomics Society Conference. Conference Proceedings, Vol. 2, p. 705-710.
Ruohomäki, V. Lahtinen, M. & Joutsiniemi, A. (2013) Participatory design when renova-ting premises – process and methods. In Proceedings of the NES2013 Conference, Nordic Ergonomics & Human Factors Society, August 11-14, 2013, Reykjavik, Island, http://www.ttl.fi/fi/tyoymparisto/sisailma_ja_sisaymparisto/Documents/participatory%20design.pdf
Figure 3. Human & Green action model. Proposed phases for creation of a facility program in participatory design process.
182 183Oppiva kampus
Akustiikka ja uusi oppimisympäristö
Rauno Pääkkönen, Tommi Vehviläinen, Jaana Jokitulp-po, Olli Niemi, Suvi Nenonen
Johdanto
Oppimisympäristön pitäisi akustiikan osalta olla mahdollisimman hyvin oppimista tukeva. Uusi oppimistilan käyttö tarkoittaa sitä, että työtä tehdään pienryhmissä, missä on myös toistuvasti opetustuokioita ja keskusteluhetkiä. Oppimisessa korostuu vuorovaikutteisuus. Ajatuk-sena on myös ollut tilojen monipuolinen ja laaja-alainen käyttö. Osin tähän liittyy myös tilojen suurempi kustannustehokkuus. Tämä tarkoit-taa muun muassa käytävä- ja aulatilojen mahdollistamista opetus- ja muuhun aktiivikäyttöön. Tilojen tulisi olla joustavia ja muunneltavia. Tällöin käytännössä ryhmien välisen äänen leviämisen rajoittamista pitää tehdä esimerkiksi liikuteltavilla ja muunneltavilla seinäkkeillä ja elementeillä. Lisäksi erilaisten tilojen välillä, joissa on toisistaan poikkeavia aktiviteetteja, tulisi olla riittävän hyvä ääneneristävyys. Nämä luovat uusia haasteita myös tilojen äänitekniselle toimivuudelle sekä akustista toimivuutta kuvaaville mittauksille. Mitattavan objektii-visen akustiikan ohella tulisi käyttäjien kanssa arvioida ääniympäristöä kokemuksellisesti. Tilojen ominaisuuksien lisäksi ääniympäristöön voidaan vaikuttaa erilaisilla tilojen käyttötavoilla. Erityisenä haasteena on saada samassa tilassa olevien pienopetusryhmien toinen toiselleen aiheuttama häiritsevyys hallittua, jotta pedagogiset tavoitteet voidaan saavuttaa ja oppiminen mahdollistuu. Lisäksi on hyvä ottaa huomioon, että pienryhmien välille voi syntyä niin sanottua positiivista häiriö-tä joka vahvistaa käyttäjien erilaisia orientaatioita sisäympäristöön (Rasila 2012) Oppimismenetelmien muutokset ovat: 1. tilojen käyttötavan muutos ja sen vaikutus katon akustiikkaan, 2. keskustelu ja reflektio oppimisen vauhdittajana ja 3. ovien akustiikka ja vyöhykkeisyys. Tilojen käyttötavassa on tapahtumassa iso muutos. Perinteiset tilat on suunniteltu opetusympäristöiksi - ei oppimisympäristöiksi. Siksi myös niiden akustiikka on suunniteltu opetuksen näkökulmasta: opetustilan katto on ääntä heijastava niin että opettajan ääni kuuluu selkeästi myös luokkatilan takana istuvalle. Ääntä heijastava katto haittaa kuitenkin keskiosassa tapahtuvaa keskustelua, koska katto kaikuu. Oppilaiden keskinäinen keskustelu ja reflektio on oppimisen kannalta paljon tärkeämpää kuin opettajan luennot (formaali oppiminen vain 10 %, nonformaali oppiminen 20 % ja informaali oppiminen 70 %) (Lombar-
184 185Oppiva kampus
Oppijat oppivat muokkaamaan opiskeluympäristöä itselleen sopivaksi. Tämä kyvykkyys on tärkeä opittava taito ja muokattavuus on hyvän
oppimisympäristön tärkeä ominaisuus.
”
do&Eichinger). Uudessa mallissa opettaja käynnistää tunnin lyhyellä 5 min. tehtäväksi annolla, jolloin oppilaat istuvat tiiviissä puolikaaressa aivan opettajan edessä. Tämän jälkeen oppilaat hajaantuvat pienryhmiin omaan tai naapuriluokkiin tai käytäville. Pienryhmätyöskentelyssä on tärkeää keskustella, kysellä ja olla aktiivinen. Pieni puhe ei haittaa, vaan se pikemminkin vauhdittaa keskustelua. Toisaalta ne jotka häi-riintyvät keskusteluista, voivat hakeutua itse rauhallisempiin opiskelija-nurkkauksiin tai jopa kätkeytyä erilaisten katsomoiden sisälle. Oppijat oppivat muokkaamaan opiskeluympäristöä itselleen sopivaksi. Tämä kyvykkyys muokata omaa oppimisympäristöä on tärkeä opittava taito ja muokattavuus hyvän oppimisympäristön tärkeä ominaisuus. Käyttötavan muuttumiseen vaikuttaa oleellisesti se, että olemme siirtymässä kohti käänteistä oppimista (flipped classroom), jossa oppijat katsovat video-oppimateriaalin ennalta omalla ajallaan ja tulevat tunnille keskustelemaan ryhmissä, esittämään kysymyksiä ja ratkomaan ongelmia yhteistyössä. Kun opettajan ei enää tarvitse huo-lehtia sisältöjen siirtämisestä, hän voi vapautuvalla ajalla tarjota esi-merkiksi yksilöllisempää tutorointia ja tosielämän ongelmiin liittyviä tiimitehtäviä (Berret 2012). Tässä vertaisoppiminen on avainasemassa. Luokkatilojen käyttötilanteet ovat siten oleellisesti muuttumassa ja nämä tilanteet vaikuttavat myös akustisiin ominaisuuksiin, joita tiloilta edellytetään. Nykyiset akustiset ominaisuudet tukevat perinteistä luennointia ja häiritsevät oppimisen kannalta keskinäistä keskustelua. Tarvitaan akustista joustavuutta ja säädettävyyttä: ryhmien keskustelu voi kuulostaa innostavalta ja inspiroivalta ja joskus taas hiljaisuus kan-nustaa keskittymään. On tärkeää, että on vyöhykkeitä, joissa akustiset olosuhteet eroavat toisistaan ja käyttäjä voi vaihtaa tilaa joustavasti. Säädettävyys on myös tärkeä ominaisuus. Keskinäinen keskus-telu ei häiritse, vaan päinvastoin jopa innostaa: tulee kiva tunnelma. Täällä on meininki päällä. Joskus taas hiljaisuus kannustaa keskit-tymään. Silloin on taas tärkeää voida sulkea tilan ulkopuolella oleva keskustelu pois tilasta jossa ollaan. Mutta miten voimme säädellä äänen kuulumista? Ensimmäise-nä mieleen tulee luonnollisesti ovet. Ovien häiritsevä kolahtelu saattaa olla kuitenkin suurempi ongelma kuin ovien takana tapahtuva häiritse-vä keskustelu. Olemme omissa tiloissamme havainneet että ovien ääni-
maailma pitää suunnitella erikseen, esimerkiksi oven sulkumekanismi saattaa häiritä tilaa pahasti. Tilat voidaan suunnitella vyöhykkeiksi siten, että hiljaisin tila on viimeisenä. Ovet pitää suunnitella niin että minä sulkeudun tilaan tai suojelen tilaa ääniltä. Hiljaiseen tilaan pitää tehdä aivan erilaiset oven-sulkumekanismit kuin muualle. Esim. kotona ulko-oven kolahdus on merkki siitä, että ovi meni lukkoon. Hiljaiseen tilaan pitää sulkeutua varovasti ja hiljaa muita häiritsemättä. Tai parempi olisi että ei tarvit-sisi sulkea ovea ollenkaan vaan että tilat olisi vyöhykkeistetty niin että hiljainen tila olisi takimmaisena jolloin sinne ei kuulu etuosan keskus-teluäänet lainkaan. Myös askeläänet ja kalusteiden siirtoäänet pitää eliminoida kokolattiamatoilla, pyörillä jne. Tiloissa viestintä ja puhe tulee kuulua selkeänä samanlaisena kaikille, eikä tilassa saa olla häiritseviä ääniä, kun työskentely vaatii keskittymistä hiljaisuudessa. Myös luokan ulkopuolelta kantautuva häiriömelu tulee saada hallintaan. Luokassa oppilaiden ylimääräiset puheäänet vaikeuttavat opettamista ja oppimista silloin, kun tietoa luennoidaan – ryhmätyötilanteissa pieni äänensorina saattaa jopa edistää oppimista, ongelmanratkaisua ja sisäistämistä. Puheäänet ja siten opettajan puhetta peittävä taustamelu saattaa edelleen kasvaa ja vahvistua tilassa, mikäli luokkatila on liian kaikuisa eli luokan jälkikai-unta-aika on korkea. Viestintään liittyviä asioita mitataan usein oppi-mistilan jälkikaiunta-ajan ja puheensiirtoindeksin avulla. Oppimistilan häiriöttömyyteen liittyviä tekijöitä selvitetään ympäröivien rakenteiden ilma- ja askeläänieristävyysmittausten- sekä taustamelutasomittausten avulla, joista keskeisimpiä melulähteitä ovat LVIS laitteet ja ulkoa kantautuva melu. Suomessa käytetään standardia SFS 5907, missä annetaan ohjeellisia arvoja eri tilatyypeille kouluympäristöjen akustisen suun-
186 187Oppiva kampus
nittelun osalta. Näitä tiloja ovat mm. perusluokat, oppilashuollon tilat, käytävät ja aulat sekä erityisluokat, joita ovat mm. musiikki, liikunta ja teknisen työn tilat. Järjestelmä jakaa tilat neljään luokkaan A - D, joista luokka C vastaa vähimmäistasoa ja Suomen rakentamismääräysko-koelmassa C1 määriteltyä tasoa niiltä osin kuin niissä on määräyksiä. Luokkia A ja B varten esitetyt arvot mahdollistavat akustiikaltaan tavanomaista tasoa parempien rakennusten suunnittelun. Luokka D on tarkoitettu vain vanhoja rakennuksia varten, kun vanhan rakennuksen ominaisuudet halutaan todentaa mittauksin. Esimerkiksi luokkahuo-neissa sekä luokkahuoneiden ja käytävän välillä ilmaääneneristävyys vaihtelee A ja B luokissa 39 - 48 dB ja askeläänen eristävyyden vä-himmäisvaatimus on 63 dB. Taustamelun osalta ohjeelliset arvot LVIS laitteiden aiheuttamalle äänitasoille ovat 28 - 38 dB ja ulkopuolelta tu-levalle ympäristömelulle 30 - 35 dB. Tilan akustisten olosuhteiden osal-ta jälkikaiunta-aikasuositus luokka- ja käytävätiloille on 0,5 - 0,9 s ja perusluokassa puheensiirtoindeksin suositus on vähintään 0,8. Vaikka standardissa ei tarkemmin kuvatakaan, ajatuksena lienee ollut perin-teisen katederiopetuksen näkökulma (1-2). Sisäympäristömittauksien lisäksi voidaan kiinnittää huomiota myös ei-mitattavaan, laadullisesti arvioitavaan sisäympäristö- ja äänikokemukseen (Nenonen 2013). Silloin äänellä on esimerkiksi kodikkuuden ja turvallisuuden tunteen kannalta keskeinen rooli. Mitattavan arvon ja laadullisesti arvioitavan kokemuksellisuuden yhteinen tasapaino auttaa hahmottamaan käyt-täjälähtöisyyttä uudenlaisien toimintatapojen ja toimitilaratkaisujen osalta (Nenonen et al 2013). Olemme selvittäneet perinteisten ja uudistettujen tilojen akustisia suureita Oulun normaalikoulun UBIKO hankkeessa. UBI-KO hankkeessa on tavoitteena uudenlainen oppimisympäristö, missä oppilaat eivät aina työskentele koulupulpetin äärellä, vaan he saattavat liikkua eri paikoissa tai oleskella esim. lattialla. Erityinen huomio on itsesäädellyssä oppimistapahtumassa, oppimiskohteissa ja arvioimi-sessa kaikkien opetustuokioiden aikana. Oppilaat jakavat oppimaansa mobiililaitteiden avulla sosiaalisen median keinoin (3-4). Tässä artikkelissa on tarkoituksena kuvata oppimisympäristön muutokseen liittyvää akustiikan muutosta. Samalla on tavoitteena arvioida akustiikan ohjearvojen toimivuutta tässä uudessa oppimisym-päristössä.
Kohteet ja menetelmät
Oulun normaalikoulussa tehtiin akustisia muutoksia käytävien ja luok-kahuoneiden osalta. Tehtyjä akustisia muutoksia olivat kokolattiama-ton asennus koko testialueelle sekä luokkahuoneiden katon akustinen vaimennus. Referenssialue jätettiin ennalleen eli tila oli varustettu alkuperäisin pintamateriaalein ja kalustein. Näin muodostui kahden eri alueen vertailun mahdollistavat koeolosuhteet, joiden toimivuutta selvitettiin akustisten mittausten avulla.Tiloissa tehtiin sekä äänieristysmittauksia että akustisia mittauksia. Äänieristysmittauksina tehtiin ilmaääni- ja askeläänieristyksen mit-taukset. Akustisina mittauksina määritettiin tilojen jälkikaiunta-aika, äänen selkeys (Clarity) sekä puheen erotettavuus (RASTI). Kuvissa 1-3 on esimerkkejä toteutetuista ratkaisuista.Akustisia mittaukset tehtiin neljästä eri koululuokasta ja kahdesta eri käytävä/aulatilasta (kuva 1). Mittaukset tehtiin sekä testialueella että verrokkitilassa seuraavasti:Testialue:• Luokka A: kokolattiamatto/katto 50 %• Luokka B: kokolattiamatto/katto 100 %• Luokka C muovimatto/katto 50 %• Aula kokolattiamatto/katto 90 %Verrokkialue:• Luokka D alkuperäinen kova lattia/katto 50 %• Aula alkuperäinen kova lattia/katto 30 %
188 189Oppiva kampus
Tulokset ja tulosten tarkastelu
Kahden eri luokkatilan väliset ilmaäänieristysluvut olivat R’w 39 - 42 dB., mitkä eivät täytä luokkatiloilta vaadittavaa ohjeellista ääneneristä-vyysvaatimusta 44 dB. Luokkatilojen ja käytävän väliset ääneneristys-luvut olivat 24 - 32 dB, mitkä jäivät myös alle vaatimustason 34 dB.Mitatut askeläänitasoluvut L´n,w olivat kokolattiamattotiloissa 45 - 55 dB ja referenssialueella (ei kokolattiamattoa) 69 - 72 dB. Referenssi-alueen askeläänitasoluvut eivät täyttäneet vaatimuksia. Sitä vastoin kokolattiamattotiloissa päästiin reilusti yli vaatimustason.Luokkatilojen välisten läpivientien kuten ilmanvaihtokanavien ja poistoilmaventtiilien kautta tapahtui äänivuotoa äänieristysmittausten aikana, mikä vaikutti merkittävästi varsinkin ilmaäänieristysmittausten tuloksiin. Samoin se seikka, että yhden luokan siirtoseinä ei sulkeutu-nut tiiviisti. Tulokset kertovat, että kokolattiamaton vaikutus askeläänen osalta on huomattava. Ero on suurimmillaan luokkatilojen välillä 27 dB askeläänitasolukuna. Kokolattiamatto vaimentaa tehokkaasti lattian kautta siirtyvää runkoääntä (esim. askeläänet) tilojen välillä. Jälki-kaiunta-ajat vaihtelivat 0,37 - 0,50 s (T30). Tilojen väliset erot olivat pienet keskimääräisiä jälkikaiunta-aikoja tarkasteltaessa. Kuitenkin, jos tilassa oli kokolattiamatto ja tilan katto oli kokonaan vaimennettu (Luokka B), saavutettiin pienin jälkikaiunta-aika (0,37 s). Samoin pienillä taajuuksilla (alle 500 Hz) kyseisen tilan jälkikaiunta-aika oli selvästi pienempi kuin muissa tiloissa. Puheen ymmärrettävyyden osalta paras arvo 0,81 saavutettiin myös tässä tilassa (vaihtelu oli 0,75 - 0,81). Käytävätiloissa kokolattiamatolla ja katon akustoinnilla varus-tettu tila oli kaikissa edellä mainituilla suureilla parempi kuin tila jossa oli muovimatto ja akustoimaton katto.
Kuva 1. Oulun normaalikoulun uusi oppimistila-ajattelu
Kuva 2. Ryhmämuotoinen opetustuokio
190 191Oppiva kampus
Pohdinta
Tärkeimmät havainnot liittyivät käytävän ja luokkatilojen huonoon ääneneristävyyteen ja kokolattiamaton selkeään askeläänieristävyyttä parantavaan ominaisuuteen. Kaikki mitatut ilmaääneneristävyyden arvot olivat alle vaatimustason. Syyt huonoon ääneneristävyyteen olivat läpivientien (ilmanvaihtokanavien) sekä siirtoseinien huonossa ääniteknisessä tiiveydessä. Luokkatiloissa käytettävien siirtoseinien ääneneristävyyteen tulisi kiinnittää parempaa huomiota. Siirtoseinät tulee mitoittaa SFS 5907 suositusten mukaisin ääneneristävyysarvoin. Yhtä tärkeitä ovat myös siirtoseinien liittymät, liitokset ja tiivistys rakenteisiin sekä siirtoseinän usein yläpuolelta menevien seinäosan läpivientien asianmukainen äänitekninen tiiviys. Edellä mainitut seikat muodostavat siirtoseinän todellisen ääniteknisen toimivuuden luokka-tiloissa. Kokolattiamaton vaikutus askeläänen osalta oli yllättävän suuri verrattuna vanhoihin tiloihin joissa ei ollut kokolattiamattoa. Tulosten mukaan testiaula, jossa oli kyseinen kokolattiamatto täytti opetustilan kriteerit askeläänen puolesta. Luokkien jälkikaiunta-aika ja puheensiirtoindeksi näyttivät olevan melko karkeita mittareita varsinkin tämän tyyppisten pienten luokkatilojen (alle 80 m2) akustiikan selvittämisessä. Suurissa luokissa (yli 80 m2) erot olisivat todennäköisesti suuremmat, johtuen etäisyy-den vaikutuksesta. Katon akustoimisella oli parempi vaikutus kuin kokolattiamatolla. Samoin luokan kalusteiden (pehmeät kalusteet) vaikutus akustiikkaan on huomattava. Taustamelu ylitti tavoitearvot. Pienryhmäopetustilojen akustista tarkastelua tulisi kehittää. Nyt ei ole riittävän täsmällisiä työkaluja eikä sopivia arviointikriteerei-tä. Äänen etenemisvaimennuksen tarkemmat analyysit voisivat antaa viitteitä sopivien työkalujen kehittelyyn. Toisaalta pienessä tilassa suorat puheäänet dominoivat, eikä ääniheijasteilla ole niin suurta mer-kitystä kuin esimerkiksi suuressa luokkatilassa. Sen sijaan pienryhmien välisen alueen akustiikasta on suuntaviivoja ja sinne soveltuvat esimer-kiksi rakentamismääräyskokoelman tai SFS 5907 luokkiin sovellettavat ohjearvot. Tarkastelua pitää tehdä myös häiritsevän melun suhteen, mitä voidaan hallita ennakoivasti tilojen akustisella suunnittelulla ja teknisillä torjuntaratkaisuilla, mutta myös oppilaiden johtamisella,
Kuva 4. Melun lähteet ovat myös oppimisen vauhdittajia (5). On tärkeää voida liikkua ja siirrellä kalusteita. Välineet ja hyvä sisätila ovat myös tärkeitä. Lisänä ovat ovet joilla tila suljetaan mutta jotka myös kolahtelevat. Tilan ulkopuolelta tulevat äänet ovat usein myös informatiivisia, eivät vain haittoja.
Kuva 3. Opettajan ympäristöä. Liikuteltavilla kaapeilla voidaan tehdä suojaisia opiskelunurkkauksia
192 193Oppiva kampus
ohjaamisella ja käyttäytymissäännöillä.Etäisyysvaimennuksen käyttö on vaikeaa pienehköissä tiloissa kuten luokkahuoneissa tai neuvotteluhuoneissa. Etäisyysvaimennuksen mittaamisen kehittäminen voisi olla yksi tavoite. Kuvaavatko käytetyt akustiset mittausmenetelmät oikein uuden oppimisympäristön akustisia olosuhteita? Tilojen välinen ilmaäänieristys ja askeläänieristys ovat tärkeitä suureita, jos tilat pitää akustisesti erottaa toisistaan. Tällöin tulee määritellä tavoitearvot ja tarkistusmitata eristyksen toimivuus rakentamisen jälkeen, ennen tilan käyttöönottoa. Askeläänieristävyys kuvaa kyllä tilan askeläänen eristävyyttä, mutta se ei välttämättä ole optimaalinen mittaussuure sivuittain kulkevien äänien arviointiin, niin kuin pitäisi pystyä teke-mään oppilaitoksissa käytävien ja luokkatilojen välillä. Joka tapaukses-sa häiritsevyyden näkökulmasta askeläänien vaimentuminen on tärkeä suure, erityisesti silloin kun tilat ovat toistensa suhteen avoimia. Puheen erottuminen on tärkeää tiloissa, mutta vähintään yhtä tärkeää uuden oppimisympäristön hahmottamisen kannalta olisi, että puhe kuuluisi ryhmätasolla mahdollisimman hyvin ryhmän oleske-lualueella, mutta ei kauempana samassa yhteistilassa. Karkeasti voidaan sanoa, että alle 5 metrin säteellä äänien kuulumisen pitäisi olla mahdollisimman selkeää, mutta jälkikaiuntasä-teen ulkopuolella taas mahdollisimman huono. Yksi tämän kaltainen tekninen ratkaisu voisi olla ravintoloissa käytetty äänikatto, minkä alla ääni kuuluu mahdollisimman hyvin, mutta katon ulkopuolella ääni vaimentuu nopeasti. Tämä edellyttää sähköistä äänentoistoa. Miten siis uuden oppimiskäsityksen perusteella tila pitäisi akustoida? Edellä mainituilla perusteilla kaikin tavoin äänen vaimen-taminen kauemmaksi (yli 5 m) etäisyydellä on olennaista. Ensisijai-sina seikkoina ovat kokolattiamaton käyttö ja ennen kaikkea katon osittainen tai vyöhykkeittäin toteutettu akustinen vaimennus sekä sivuttaista ääntä katkovat elementit, kuten esim. sermit, seinäkkeet tai kaapit. Myös pehmeillä kalusteilla voidaan vaikuttaa ääntä vaimenta-vina lisäpintoina äänen vaimentumiseen suurissa opetustiloissa. Jos edellisten lisäksi pystytään rakentamaan sähköisiä rajattuja äänikenttiä
sähköakustisen verhon tapaan rajaamaan ryhmien välistä työskentelyä ja sosiaalisen median toteuttamiseksi, päästäisiin toimivaan kokonais-ratkaisuun. On myös muistettava, että pelkillä akustisilla olosuhteilla ei ratkaista kaikkia äänenhallintaan liittyviä ongelmia, vaan se luo edelly-tykset toiminnoille tietyissä rajoissa. Yksi tärkeimmistä näkökohdista on tilasuunnittelun toiminnallinen näkökulma. Suunnittelun ehkä keskeisin huomioitava seikka on yhteistyö tilan käyttäjien ja käyttäjä-ryhmien kanssa (myös iltakäyttäjät), joka luo toiminnan lähtökohdat. Tilojen käyttötarkoitus kaikkine toimintamuotoineen, toimijoiden sijoittuminen ja ihmisten liikkuminen tilassa sekä äänenkäytön tarpeet tarvitaan lähtötiedoksi määriteltäessä tilan akustisia olosuhteita. Toi-minta määrittelee ympäristön eikä päinvastoin. Kokolattiamatto on akustiikan kannalta hyvä asia, mutta toisaalta matto toimii pölyn nieluna ja pölyn päästönä, sillä voi olla yhteyksiä myös home- ja kosteusvauriotapauksiin. Lisäksi kokolat-tiamattoon voi liittyä sähköisiä ominaisuuksia (staattinen sähkö). Suomalaiset oppimisympäristöt eroavat ulkomaisista (5-7). Monissa viime vuosina valmistuneissa ulkomaisten koulujen ratkai-suissa on menty tilavuudeltaan kohti yhä suurempia tiloja, jotka muis-tuttavat ulkoalueita tai avotoimistoja. Suomessa kuitenkin korkean tilan lämmittäminen on kallista, jolloin vastaava tilanne pitäisi saada luoduksi mataliin tiloihin. Tällöin lattiaa ja kattoa on voimakkaasti äänen suhteen vaimennettava. Edellä on esitetty vasta häivähdys akus-tiikan ajatuksista uusissa oppimisympäristöissä jo tehtyjen kokeilujen valossa. Tämän ajattelun jatkotyöstäminen vaatii vielä paljon uutta ajattelua ja pohtimista, moniammatillista ja -ulotteista yhteistyötä useiden tahojen mm. tilojen käyttäjien, suunnittelijoiden, alan tutki-joiden ja toteuttajien kanssa. Keskeistä on myös katsoa tulevaisuuteen: millaisia ovat tulevien sukupolvien oppimisen tavat ja sovellukset, käytännön toimintamallit ja tekniset apuvälineet. Nämä uudet toi-mintaympäristöt haastavat tilasuunnittelun, sillä mahdollisuudet tulee tunnistaa ja muuttuvat tarpeet tulee osata ennakoida. Uskomme kuitenkin, että tässä päästään eteenpäin.
194 195Oppiva kampus
KirjallisuusStandardi SFS 5907. Rakennusten akustinen luokitus. Suomen standardisoimisliitto, Helsinki 2004. 34.
Suomen rakentamismääräyskokoelma C1. Ääneneristys ja meluntorjunta rakennuksessa. Ympä-ristöministeriö. Helsinki 4.6.1998.Sisäilmastoluokitus 2008. LVI 05-10440. 2008. 22 s.
Kontturi, H. Towards a knowledgeable, inspired and skilful learner – dialogue between research and development in the Ubiko unit. In Juuso, H., Lindh, A., Hasari, M., Kumpulai-nen, K., Lapinoja, K-P., Pirilä, P., Raappana, S. & Tiainen, O. (Eds). Tutkimusperustaisuus koulussa ja opettajankoulutuksessa. Oulun yliopisto, Oulun normaalikoulu, Oulu 2013, 27-44.
Kangas, V. Inspired and successful learning. Ubiko in practice. In Juuso, H., Lindh, A., Hasari, M., Kumpulainen, K., Lapinoja, K-P., Pirilä, P., Raappana, S. & Tiainen, O. (Eds). Tutkimusperustaisuus koulussa ja opettajankoulutuksessa. Oulun yliopisto, Oulun normaa-likoulu, Oulu 2013, 90-99.
Branz ltd: Designing quality learning spaces: acoustics. http://www.minedu.govt.nz/~/media/MinEdu/Files/EducationSectors/PrimarySecondary/PropertyToolbox/ModernLear-ning/AcousticsGuide.pdf . luettu 20.4.2014.
Summary ANSI S12-60 2002. Acoustical performance criteria, design requirements and and guidelines for schools. http://www.acoustics.com/ansi_education.asp. luettu 20.4.2014UCL (University College London). Design space guidelines. v 1.1.1. http://www.ucl.ac.uk/isd/staff/e-learning/core-tools/learningspaces/UCL_Learning_Space_Guidelines.pdf luettu 20.4.2014.
Lombardo, Michael M; Eichinger, Robert W (1996). The Career Architect Development Planner (1st ed.). Minneapolis: Lominger. p.ivhttp://www.washington.edu/teaching/teaching-resources/flipping-the classroom/ .
Rasila, H. (2012) ”Attitudes towards problems in the physical working environment: case contact centre”, Journal of Corporate Real Estate, Vol. 14 Iss: 2, pp.94 - 104
Dan Berrett, ”How Flipping the Classroom Can Improve the Traditional Lecture,” Chronicle of Higher Education, February 19, 2012.
Nenonen, S., Kosonen, R. and Koskela, H. (2013) Towards user experience- integration of the non-measurable and measurable conditions of indoor environment. Proceedings, Clima conference 16.–19. 6. 2013 Prague.
Tilojen käyttötarkoitus kaikkine toimintamuotoineen,
toimijoiden sijoittuminen ja ihmisten liikkuminen tilassa
sekä äänenkäytön tarpeet ovat akustisten olosuhteiden
määrittelyn lähtötietoa. Toiminta määrittelee
ympäristön eikä päinvastoin.
”
196 197Oppiva kampus
Sisäilmasto-olosuhteet ja kokoustilanteet
Tommi Vehviläinen, Harri Lindholm, Hannu Rintamä-ki, Rauno Pääkkönen, Ari Hirvonen, Olli Niemi
Laadukas sisäympäristö tuottaa laadukasta oppimista. Sisäilman laadulla voi olla suuri merkitys tilojen käyttäjien kokemille oireille ja toimintakyvylle. Oppimisympäristöissä on vireystilan säilymi-
nen tärkeää erityisesti keskittymistä ja tarkkaavaisuutta vaativissa tilan-teissa tärkeä. Artikkelissa selvitetään toimistoilman laadun ja erityisesti sen hiilidioksidipitoisuuden muutosten vaikutusta toimintakykyyn, koet-tuihin oireisiin ja elimistön fysiologisiin muutoksiin. Tulokset osoittavat, että sisäilman korkealla hiilidioksidipitoisuudella on fysiologisia vaiku-tuksia, joka heikentävät tilojen käyttäjien toimintakykyä. Ilmanvaihdon oikea mitoitus suhteessa tilojen henkilökuormaan, toimiva ilmanjako sekä säännölliset tauot ehkäisevät toimintakyvyn heikentymistä.
198 199Oppiva kampus
Johdanto
Laadukas sisäympäristö tuottaa laadukasta oppimista. Sisäilman laa-dulla voi olla suuri merkitys työntekijän kokemille oireille, toiminta-kyvylle ja runsaiden haitallisten altistumisten myötä myös terveydelle. Toimisto- ja oppimisympäristöissä ihmisestä peräisin olevat päästöt heikentävät sisäilman laatua. Hiilidioksidipitoisuuden nousu on yksi huonon sisäilman indikaattori. Kohonneilla huoneilman hiilidioksidi-tasoilla on raportoitu olevan yhteyttä kognitiiviseen toimintakykyyn, virhesuorituksiin ja neurologisiin oireisiin. Myös huoneilman lämpöti-lan muutoksilla on todettu olevan yhteys vireystilaan, toimintakykyyn sekä koettuun ilman laatuun. Oppimisympäristöjen olosuhteita ja henkilöstön altistumista sisäilman epäpuhtauksille voidaan teknisillä järjestelmillä hallita ny-kyisin melko hyvin. Hiilidioksidipitoisuuden hallinnan näkökulmasta ilmanvaihdon riittävyydellä, oikealla mitoituksella ja järjestelmien toimivuudella näyttäisi olevan merkittävin rooli. Tällä hetkellä Suomen ilmanvaihdon mitoituksen riittävyys määritellään rakentamismää-räysten ohjeiden mukaisesti. Euroopassa ja Yhdysvalloissa on käytössä omat kansalliset ja kansainväliset standardit (EN 15251, ASHRAE 62.1), joiden mitoitustaso kuitenkin poikkeaa suomalaisesta ohje- ja lainsäädäntötasosta. Viimeaikainen kehitys ilmanvaihdon mitoituksen suhteen on ollut tilakohtaisen ilmamäärien kasvattaminen ja tätä kautta tiloissa olevien epäpuhtauksien laimentaminen. Ilmamäärien kasvattami-nen on vaatinut myös ilmanvaihtojärjestelmien koon kasvattamista. Isommat ilmanvaihtojärjestelmät ja tuloilman vaativampi käsittely on nostanut rakentamiseen ja käyttöön liittyviä investointi ja huoltokus-tannuksia. Suurempi, energiatehokas ja sivistynyt ilmanvaihtojärjestel-mä, jolla tuotetaan 24/7 käsiteltyä ja puhdasta tuloilmaa rakennuksiin ei ole aina halvin ja järkevien ratkaisu. Eurooppalaisessa keskustelussa onkin nähtävissä piirteitä, joiden perusteella tila- ja henkilökohtaisia ilmamääriä voitaisiin tarkastaa alaspäin, ainakin tiloissa joissa mate-riaalipäästöt olet pieniä. Samansuuntaista keskustelua on käynnissä oppimisympäristöjen tilasuunnittelussa, jossa käsitteet tarpeenmu-kainen ilmanvaihto sekä perinteiset siirtoilmavaihtoehdot ovat nos-tamassa päätään. Energiatehokkuusajattelu ja sen mukanaan tuomat
lainsäädännön tiukennukset ohjaavat myös kansallista ja kansainvälistä keskustelua. Tuoreimmat kansalliset tutkimukset hiilidioksidin ja lämpöti-lojen vaikutuksesta työsuoriutumiseen ja viihtyvyyteen ovat tukeneet näkemystä niin sanotun ”heikomman ilmanvaihdon” soveltamisesta ja uusien tavoitetasojen määrittelemistä toimistoympäristöissä. Hiili-dioksidin vaikutuksesta työsuoriutumiseen on saatu yleisen käsityksen vastaisia tuloksia, joiden perusteella korkeassa hiilidioksidipitoisuusta-sossa työskentely ei heikennä työsuoritukseen liittyviä tuloksia. Onko tilanne todella näin? Miten ihmisen jaksaminen ja kes-kittymiskyky säilyy, jos hiilidioksidipitoisuuden annetaan nousta? Mitä ilmanvaihtojärjestelmien mitoitukselle pitäisi tehdä, jos tilojen käyttö ja sisäilman laadun tavoitetasot suhteen muuttuvat?Elimistön fysiologisten reaktioiden näkökulmasta hiilidioksiditasojen vaikutuksesta ihmisiin on kuitenkin vähän tutkimustietoa saatavilla. Pääosa tutkimusnäytöstä, joka koskee toimisto- ja oppimisympäristöjä perustuu työnsuoriutumista mittaaviin testeihin ja näiden perusteella osittain laadittuihin ohjearvoihin. Toinen tutkimuksellinen ääripää taas käsittelee ihmisten altistumista erittäin korkeille hiilidioksidi-tasoille, jollaisia pitoisuustasoja tavataan lähinnä teollisuudessa tai ääriolosuhteissa, kuten avaruuslennoilla ja sukellusveneissä. Tarvitsem-me siis lisänäyttöä hiilidioksidipitoisuuden fysiologisista vaikutuksista sekä siitä, millaisilla reunaehdoilla toimisto- ja oppimisympäristöjä tulisi tulevaisuudessa suunnitella, jotta tilat parhaiten tukisivat oppi-mista ja työn tuottavuutta. Tässä tutkimuskokonaisuudessa olemme selvittäneet toimis-toilman laadun ja erityisesti sen hiilidioksidipitoisuuden muutosten vaikutusta ihmisten toimintakykyyn, koettuihin oireisiin ja elimistön fysiologisiin muutoksiin. Tutkimuksessa selvitettiin myös millaisia epäpuhtauksia ihminen tuottaa työympäristöön ja miten havaitut pitoisuustasot muuttuvat, kun tilan ilmanvaihtoa kontrolloidaan.Tutkimuksessa verrattiin kahta neuvottelutilannetta:normaalikäyttötilanne (5 l/s/hlö, 900 ppm), jolloin tilassa toimi koneel-linen ilmanvaihto jakäyttötilanne, jossa ilmanvaihto oli suljettuna (0,1 l/s/hlö, 2800 ppm).
200 201Oppiva kampus
Oppimisympäristöissä on tärkeää vireystilan
säilyminen keskittymistä ja tarkkaavaisuutta
vaativissa tilanteissa.
”
Tutkimuksen käytännön toteutus
Tutkimukset toteutettiin aidossa työympäristössä. Ilmavaihtotilan-teita oli kaksi. Koehenkilömittaukset suoritettiin kolmen neljä tuntia kestävän kokouksen aikana ilman erityisilmastointia ja kolme vas-taavan kestoisen kokouksen aikana, kun kokoushuonetta ilmastoitiin hiilidioksidikontrolloidusti. Koeasetelma toteutettiin Työterveyslaitoksen Tampereen toimipisteen neuvottelutilassa (60,8 m2, ala 20,3 m2) talvella 2013. Toimitilat oli remontoitu vuonna 2012, jolloin tutkimustilana toimiva pienryhmätila oli muutettu neuvottelutilaksi. Muutosten yhdessä tilan ilmanvaihtoon ei kuitenkaan koskettu, joten ilmamäärien mitoitusten suhteen tila vastasi normaalia toimistohuonetta (1,5 l/s, m2). Tästä johtuen neuvottelutilan ilmanvaihtomäärät olivat tavanomaista neu-vottelutilaa pienemmät.Tutkimusasetelma ja kokoustila:• Suoritettiin aidossa työympäristössä 4 koehenkilön mittaukset
(tilassa 4 hlö + 2 hoitajaa, 6 hlöä)• kolme 4 h kokousta (2 h kokous + 5 min tauko + 2 h kokous)
ilman erillistä ilmanvaihtoa• kolme 4 h kokousta (2 h kokous + 5 min tauko + 2 h kokous)
toimistotilanteessa, ilmanvaihto päällä• Tilana toimi normaali kokoushuone, jonka lattiapinnoitteena
kokolattiamattoTutkimuksia varten rekrytointiin neljä vapaaehtoista miespuolista henkilöä (keski-ikä 41.3 vuotta), joiden terveydentila selvitettiin ennen mittauksia tehtävissä lääkäritarkastuksissa. Neuvottelutilassa tehtävä työ oli normaalia viikoittaista tiimityötä, joka sisälsi raportointia, projektien suunnittelua ja koulutusta (kuva 1). Koehenkilöiden lisäksi tilassa oleskeli kaksi terveydenhoitajaa, jotka ottivat näytteitä. Koe-henkilöt ohjeistettiin pukeutumaan yhtenäisesti ja työn aktiivisuustaso arvioitiin. Jokaisen kokouksen välissä pidettiin lyhyt 5 minuutin tauko, jonka aikana oli mahdollista käydä WC:ssä (kuva 2). Ruuan, kahvin tai muiden virvokkeiden nauttiminen oli koejaksojen aikana kielletty. Hiilidioksidin ja muiden epäpuhtauksien muodostuminen koetilassa tapahtui luonnollisesti ihmisperäisen kuormituksen johdosta. Koska
kysymyksessä oli ns. ihmiskoe, jossa koehenkilöitä altistettiin är-sykkeille, tutkimusten toteuttamiselle haettiin eettisen toimikunnan puoltava lausunto. Koeasetelman kuvaus on esitetty kuvassa 3. Elimistön stressitasapainoa ja hiilidioksidille altistuksen palautumista arvioitiin sydämen sähköistä toimintaa rekisteröivillä EKG laitteistoilla sekä kahdella sylkinäytteestä analysoitavalla biokemi-allisella stressimerkkiaineella. EKG-rekisteröinti aloitettiin kaksi tuntia ennen kokousta. Veren hiilidioksidin osapaine ja happikyllästeisyysas-tetta monitoroitiin kokousten aikana. Olkavarsiverenpaineet mitattiin ennen kokousta ja sen jälkeen. Koehenkilöiden vireystilaa arvioitiin kerran tunnissa vilk-kuvalotestillä. Kämmenselän, olkavarren, sormien ja jalkaterän iholämpötiloja seurattiin jatkuvatoimisesti. Lämpötuntemuksia, lämpöviihtyvyyttä, uneliaisuutta ja subjektiivisia kokemuksia arvioitiin kyselytutkimuksilla. Sisäympäristön laatua monitoroitiin jatkuvatoimi-silla lämpötila-, kosteus- ja hiilidioksidimittauksilla. Sisäilman kemi-allisia tekijöitä sekä pienhiukkastasoja mitattiin kokousten aikana sekä tilojen ollessa tyhjillään.
202 203Oppiva kampus
Tulokset
Sisäilman korkealla hiilidioksidipitoisuudella todettiin olevan fysio-logisia vaikutuksia, joka näyttäisivät heikentävän tilojen käyttäjien toimintakykyä. Fysiologisia muutoksia havaittiin yli 2000 ppm pi-toisuustasolla. Löydöksinä saatiin havaintoja, että huonetilan korkea hiilidioksidipitoisuus nostaa kudosten hiilidioksiditasoa. Koehenkilöi-den sykevariaatiossa tapahtui samankaltaisia muutoksia, kuin ihmisten nukahtaessa. Uneliaisuus ja kyselytutkimukset tukivat tehtyjä fysiologi-sia havaintoja. Fysiologisten mittareiden valossa kudosten hiilidioksidipitoi-suudella, iholämpötilojen erolla (kyynärvarsi-sormigradientti), sykeva-riaatiomuutoksilla sekä uneliaisuusmittauksilla saatiin viitteitä korkean hiilidioksidipitoisuuden vaikutuksesta ihmiseen. Toisaalta vireystilaa mittaavan vilkkuvalotestin tuloksissa ei havaittu merkittävää muutosta ilmanvaihtotilanteiden välillä. Myöskään vasta-ainetestit (kortisoli- ja alfa-amylaasisylkitestit) eivät antaneet tilastollisesti merkittävää eroa koetilanteiden välillä. Subjektiiviset tuntemukset tukivat muita tieteellisiä havaintoja korkean hiilidioksiditason vaikutuksista ihmisiin. Subjektiivisista kokemuksista selvimmin esiin nousivat voimakas keskittymiskyvyn heikkeneminen, tekstin luomisen vaikeutuminen, huimausoireet, ajoittainen päänsärky, kylmän ja vilun tuntemukset sekä väsymys. Kes-kittymiskyky ei täysin palautunut heti kokousten jälkeen, joten muun muassa kirjallisten töiden tekeminen iltapäivästä koettiin vaikeana.
Kuva 1. Oikealla on yleiskuva mittaustilanteesta neuvottelutilassa. Vasemmalla on fysiologisten seurantalaitteiden asennus.
Kuva 2. Yleiskuvia neuvottelutilasta. Oikealla tuloilman suutinkanava, ilmanvaihto suljettuna tilanteessa
204 205Oppiva kampus
Kuva 3. Koeasetelman kuvaus ja tutkimusten proseduuri
Subjektiivisia oireita havaittiin selkeämmin noin 1-1,5 tuntia kokouk-sen aloituksesta (CO2: 2500…3000 ppm, ilmanvaihto suljettuna). Sisäympäristöolosuhteiden näkökulmasta tehtiin myös mie-lenkiintoisia havaintoja. Merkittävin havainto liittyi pienhiukkasten esiintymiseen toimitiloissa. Pienhiukkasten pitoisuus oli normaalissa käyttötilanteessa yli kaksinkertainen, ilmastoimattomaan tilanteeseen nähden. Pienhiukkasten esiintyminen liittyy ilmanvaihdon toimintaan, kuten tuloilman suodatukseen, ilmanvaihtojärjestelmän puhtauteen, ilmanvaihdon käyntiaikoihin sekä siihen, miten pienhiukkasia syntyy toimitiloissa toiminnan aikana. Pienhiukkasten määrällä ei kuitenkaan havaittu olevan yhteyttä testitilanteen fysiologisiin mittareihin. Muiden sisäympäristötekijöiden suhteen havainnot olivat linjassa aikaisempien tutkimusten kanssa. Ihmisperäinen kuormitus oli nähtävissä sisäympäristöolosuhteiden muutoksena. Taulukossa 1 on esitettynä koetilanteessa mitattujen sisäympäristötekijöiden vaihtelut.
Pohdinta ja johtopäätökset
Tämä tutkimus osoitti, että sisäilman korkealla hiilidioksidipitoisuu-della on fysiologisia vaikutuksia, jotka heikentävät tilojen käyttäjien toimintakykyä. Sisäympäristön hiilidioksidipitoisuuden kasvulla näytti olevan yhteys veren hiilidioksiditasoon (pCO2), kun sisäympäristön hiilidiok-sidipitoisuus on yli 2000 ppm. Hiilidioksidin kumuloituminen kehoon havaittiin noin kahden tunnin työskentelyn jälkeen tilanteessa, jossa ilmavaihto on suljettuna. Mahdollisia vaikutuksia saattaa joissakin tapauksissa ilmetä myös alemmissa pitoisuustasoissa, koska ihmis-kehon kompensaatiomekanismi pyrkii todennäköisesti säilyttämään veren hiilidioksiditason stabiilina altistumisen alkuvaiheessa. Tämä saattaa selittää myös sen, että fysiologia vasteita saadaan näkyviin vasta korkeammissa pitoisuuksissa tai pitempiaikaisen altistuminen jälkeen. Veren hiilidioksiditason (pCO2) nousu näyttäisi olevan yhteydessä uneliaisuuteen, mutta ei niinkään hetkittäiseen vireysti-laan. Myös sykevariaation muutokset ja niiden yhteys uneliaisuuteen ovat mielenkiintoisia havaintoja. Tätä pohdintaa tukevat tutkimusten
206 207Oppiva kampus
havaintojen lisäksi viimeaikaiset tieteelliset julkaisut, joissa on ra-portoitu päätöksentekokyvyn heikentymistä vaikka keskittymiskyky onkin säilynyt hyvänä (Satish et al., 2012, Kajtár and Herczeg, 2012). Tutkimuksissa tehdyt havainnot sekä aikaisemmat tieteelliset tulokset saattavat selittää hetkittäisen vireystilan tai kognitiivisen työsuoriutu-miskyvyn säilymisen hiilidioksidialtistumisessa. Myös iholämpötilamittausten perusteella tehdyt havainnot termisestä gradientista (kyynärvarsi-sormigradientti) ja verenkierron vilkastumisesta sekä taukojen vaikutuksesta havaintoihin ovat merki-tyksellisiä hiilidioksidialtistumisen hallinnan kannalta. Hiilidioksidin taustapitoisuus ulkoilmassa on normaalisti alle 400 ppm. Suomen rakentamismääräysten mukaan sisäilman hiilidiok-sidipitoisuus tavanomaisissa sääolosuhteissa ja huoneen käytön aikana saa enintään olla 1200 ppm. Sisäilman laatua pidetään yleisesti hyvänä kun hiilidioksidipitoisuus on 700…900 ppm. Hengitysilman terve-ydelle haitalliseksi tunnettu pitoisuus hiilidioksidille on 5 000 ppm (HTP-arvo, 8 h altistumiselle). Terveydellistä riskiä ei HTP-arvojen perusteella ihmiselle ole, mutta toimintakykyyn saaduilla pitoisuuksilla oli siis merkitystä.
Taulukko 1. Koetilanteessa mitattujen sisäympäristötekijöiden vaihtelut.* Vuotoilma huoneeseen, kiinteistö alipaineinen
Sisäympäristötekijä Normaali käyttötilanne Ilmanvaihto suljettunaCO2 pitoisuus [ppm], ka 906 2756CO2 vaihteluväli [ppm] 446–1452 519–4917Lämpötila [oC], ka 25.3 26.2Operatiivinen lämpötila (vaihtelu-väli) [oC]
21…26 23…28
Suhteellinen kosteus [%] 12 21Ulkoilmamäärä [l/s, m2] 1,5 0,1*Ulkoilmamäärä [l/s,hlö] 5 0,3*TVOC [µg/m3], ka 83 180Hiukkaspitoisuus, [µg/m3], ka 44 112Pienhiukkaset [kpl/cm3], ka 4522 2213
Toimistotilojen perusilmanvaihdon osalta sovelletaan Suo-men rakentamismääräyskokoelman osan D2 vähimmäisvaatimuksia toimitilojen ilmanvaihdosta. Toimistotiloille ulkoilmamäärän mitoitus-arvona käytetään 1,5 l/s, m2 ja neuvottelutiloille 4 l/s, m2 tai 8 l/s, hlö. Yhdysvaltalainen standardi ja suunnitteluohjeistus ASHRAE 62.1 esittää ihmisperäiselle epäpuhtauskuormalle ilmanvaihtomääräksi 2,5 l/s, hlö, joka on puolet tämän kokeen ilmamäärästä. Standardin määrittämä taso perustuu olosuhteisiin mukautuneiden henkilöiden kokemaan ilman laatuun (ASHRAE Standard 62.1-2010). Toisaalta standardi EN 15251 esittää vastaaviksi ilmamääriksi 10, 7 ja 4 l/s, hlö luokissa I, II ja III. EN 15251 määrittelyn perusteena on tilaan saapuvien henkilöiden kokema ilman laatu. Standardia EN 15251 ollaan päivittämässä ja kyseisen standardin mitoitusarvojen tason laskutusta on käyty keskustelua (Olsen, 2012). Tutkimuksen koetilan ilmavaihtomäärä oli mitoitukseltaan Suomen määräystasoa selkeästi heikompi. Mitattu tuloilmamäärä oli lattiapinta-alaa nähden 1,5 l/s, m2 (vaatimus 4 l/s, m2) ja henkilöä kohden 5 l/s, hlö (vaatimus 8 l/s, hlö). Tutkimusten aikana, kun ilman-vaihto oli normaalikäytöllä, mitattu maksimi hiilidioksidin pitoisuus-
Sisäilman korkea hiilidioksidipitoisuus
heikentää tilojen käyttäjien
toimintakykyä
”
208 209Oppiva kampus
taso 4 tunnin kokouksen lopussa oli alle 1460 ppm (ka. 900 ppm). Normaali toimistokäytössä saadut tulokset antoivat hyvän arvosana tilan sisäilman laadulle, jota tukevat myös fysiologiset mittaukset. Tehtyjen tutkimusten perusteella herääkin kysymys, mikä on sisäympäristön ja sisäilman laadun kannalta tarvittava ilmanvaihdon taso? Samaa asiaa on pohtinut Työterveyslaitoksen tutkimusryhmä TOTI – tutkimuksessa (Maunula et al., 2013). Asia on kansallisesti ajankohtainen, koska asumisterveyteen liittyvä lainsäädäntö (tervey-densuojelulaki) on muuttumassa ja sen muutokset vaikuttavat merkit-tävästi myös ilmanvaihtojärjestelmien mitoitukseen. Jos tarkastellaan tilannetta ihmisten kannalta akselilla tuottava työympäristö – toimintakykyyn haitallisesti vaikuttava ympäristö – terveyttä mahdollisesti vaarantava ympäristö, neuvotteluhuoneessa oli ei-ilmastoidussa tilanteessa toimintakykyyn haitallisesti vaikuttava ympäristö ja ilmastoidussa tilanteessa lähellä tuottavaa työympäristöä oleva tilanne. Ilmanvaihdon oikea mitoitus suhteessa tilojen henkilökuor-maan, toimiva ilmanjako sekä säännölliset tauot ovat parhain tapa ehkäisevät toimintakyvyn heikentymistä. Tutkimuksessa tehdyt havainnot antavat viitteitä siitä, että pelkkä ilmanvaihdon lisääminen ei välttämättä ole teknis-taloudellisesti järkevä ratkaisu, vaan lisäksi tar-vitaan kokonaisvaltaisempaa ihmiskeskeistä tilasuunnittelua ja ohjeita sekä uudenlaisia viitearvoja toimistoympäristöjen suunnitteluun ja toteutukseen.
KirjallisuusASHRAE (2010), “Ventilation for acceptable indoor air quality, Atlanta, GA”, American Society of Heating, Refrigerating and Air-Conditioning Engineers. (ASHRAE Standard 62.1-2010).
EN 15251 (2007), “Indoor environmental input parameters for design and assessment of energy performance of buildings addressing indoor air quality, thermal environment, lighting and acoustics”, CERN Brussels.
HTP-arvot 2014, Haitalliseksi tunnetut pitoisuudet. Sosiaali- ja terveysministeriön julkaisu-ja 2014:2
Kajtár L. & Herczeg L. (2012), “Influence of carbon-dioxide concentration on human well-being and intensity of mental work”. Quarterly J. Hungarian Meteorological Service., 116, pp. 145-169.
Maunula H., Haapakangas A., Moberg V., Hongisto V., Koskela H. (2013),”Ilmanvaihdon vaikutus työsuoriutumiseen ja viihtyvyyteen toimistoympäristössä-laboratoriokoe”, Sisäil-mastoseminaari 2013.
Olsen B.W. (2012), Revision of EN 15251: Indoor environmental criteria, RHEVA Journal 4/2012.
Satish, U., Mendell, M., Shekhar, K., Hotchi, T., Sullivan, D., Streufert, S. and Fisk, W. (2012), “Is CO2 an indoor pollutant? Direct Effects of Low-to-Moderate CO2 Concent-rations on Human Decision-Making Performance”, Environ Health Perspect.,120, pp. 1671-1677.
Östman L., Haapakangas A., Häggblom H., Hongisto V., Koskinen V., Oliva D., Koskela H., Hyönä J. (2012), ”Korkean lämpötilan vaikutus työsuoriutumiseen ja viihtyvyyteen toimis-toympäristössä” - laboratoriotutkimus, Sisäympäristölaboratorio, Turku, Työterveyslaitos, Helsinki.
210 211Oppiva kampus
3 Kampuskehittämisen menetelmiä
Kolmas osa keskittyy kampuksen käyttäjän kokemuksiin ja yhteiskehittämiseen. Osan seitsemän lukua esittele-vät menetelmiä ja prosesseja, joiden avulla kampusta on kehitetty yhdessä eri puolella Suomea. Yhteistä mene-telmille on käyttäjän huomioiminen osana koko proses-sia sekä käyttäjien tiedon ja osaamisen hyödyntäminen oppimisympäristöjen muotoilussa ja tuunauksessa.
212 213Oppiva kampus
Digitally supported collaboration and communication place
Sari Tähtinen
An attempt to develop complex systems like a campus in such a way that we can name the process to represent “co-creation,” poses some challenges. Co-creation demands, for instance, many
participants taking part in the process. Having different actors with diverse backgrounds, views, and expectations, can make e.g. the planning process complicated and time consuming. The traditional way to avoid this has been not to co-create, but to use only limited number of “experts” instead to do the planning or problem solving on behalf of the diverse stakeholders.However, this top-down planning has not produced satisfactory results. Today it is increasingly widely recognized that no matter how difficult it may seem, the best outcomes are achieved when all the actors are able to take part in the planning process as early on as possible. One of the signi-ficant challenges is to facilitate people to use the typical communication channel for each individual based on their personal preferences, percepti-ons and experiences as well as expertise. Therefore, despite the challenges, the early involvement of a group of stakeholders as comprehensive as pos-sible, as early as possible is widely accepted in many contexts as the most desirable approach. Therefore, there is a certain need to develop techniques and procedures to alleviate the challenges such a process faces. Aalto Built Environment Laboratory (ABE) is a project that aims at developing a set of such methods and a platform to exercise the challenging interdiscip-linary communication needed to facilitate a true co-creation process.
214 215Oppiva kampus
Shared working space – ABE
Initially the ABE project was set out to establish a new facility that would connect researchers and education within Aalto University by utilizing emerging immersive visualization technologies. The project was initiated in the spring of 2012 as a collaboration between the dept. of Applied Mechanics and the dept. of Real Estate, Planning and Geoinformatics at Aalto School of Engineering. According to the initial plan, the strength of ABE would lie in a user-centric and boundary-crossing approach, which has the potential to enhance common understanding of complex research and development processes. ABE’s practices and techniques would allow faculties and other actors with similar interests to overcome the limits
of traditional ways of thinking and approach upcoming challenges with novel methods. The facility was also planned to be strongly linked to the interdisciplinary research topics of Human-centric living envi-ronment and Digitalization, which are important cornerstones in Aalto University’s strategy. While the starting point of the project was on the practical implementation of immersive environments for research and educati-on use, the feasibility study soon suggested more varied interest among the actors interviewed. In their feasibility report Kauppi and Vanamo point out that “[I]nstead of immersive technologies, most interviewees expressed more interest towards developing basic tools and techniques
Figure 1: The ABE workspace (photo by Maria Viitanen)
216 217Oppiva kampus
that would facilitate collaboration, encourage exchanging of informa-tion, and improve model-based ways of working in general. Thus the original scope was extended to cover also these topics.” The early phases of ABE development have confirmed the expectation of Kauppi and Vanamo, that collaborative visualization and model-assisted decision making tools have the potential to create a lot of excitement and enthusiasm among the diverse interest groups. While modern technology and software development work are an essential tool in the process of achieving ABE’s goals, the primary objective of the project is to enable and support face-to-face communi-cation by providing the physical space, techniques, and tools.The current ABE facility consists of an 80 square meter room, which can comfortably house a group of about 25 people. The current ABE space is situated within Urban Mill, an urban planning themed co-working space, which provides additional spaces and services for ABE users.
Visual tools
In urban design, most of the work has traditionally been done with different kinds of drawings and images. The understanding of these drawings often requires a high level of field-specific knowledge, as the drawings are filled with specialized symbols, which people not familiar with the specific profession often find hard to understand and interpret. This is especially typical for people who, for instance, do not find visual perception their primary way to approach such problems but prefer, for instance, ideas presented in aural form. Therefore, new techniques not requiring drawing based spatial reasoning, such as 3D models and rendering, have been developed to ensure the understan-ding of the complex spatial problems of planning and design.Today the scope of visualization and number of different tools to help with it exceed the traditional design process and its imagery. Lindquist and Sibbet have made a map of the world of visualization demonstra-ting the wide scope of use of images and image making in almost everything we do in life.
Figure 2: Map to the world of visualization (Lindquist and Sibbet, 2013)
218 219Oppiva kampus
The hardware framework currently used to prototype ABE techniques consists of an array of three large projection displays, which can display both 2D and stereoscopic 3D information. The set of main displays is complemented with supporting equipment, such as cameras, microphones and secondary displays. The display system is powered by a fairly standard Windows workstation, which is equipped with a pair of professional-level display adapters providing the processing power and connections to smoothly display fairly complex 3D content on the main displays. The setup, which con-sists of off-the-shelf components, is fairly cost-efficient to acquire and run, and it allows for the utilization of standard Windows software, which the users are familiar with, such as Office, Prezi, and InDesign. Additionally, Unity Engine is used for the visualization of three dimen-sional models.
Working with many experts – finding the process
Instead of concentrating solely on outcomes, the underlying process is given an equal amount of attention. Providing the stakeholders with a detailed understanding of the process and its interconnections leads to greater opportunities to communicate and affect the project in correct time, which has the potential to make their participation more cons-cious and patient. So in addition to the development communication enabling tools, one of the important objectives of ABE is to develop tools to visualize complex processes. One of the aspects that ABE helps to visualize is the process of a project. Within the ABE space the participants can create an unders-tanding of from where they are beginning and what they are trying to achieve as well as how to get there. The ABE facility with its new equipment has not yet been in operation for long. For a couple of months, some test workshops, presentations and lectures have been held in the space. In general, the response has been positive. The big screen has fascinated both the makers of presentations and viewers alike. “The big screen was inte-resting and worked well during the presentations.” In some cases the
Figure 3: The iterative working process (Tähtinen, 2014)
220 221Oppiva kampus
Concluding
The ABE space, tools and processes can enhance multi-, inter- and transdisciplinary research by responding to four different challenges.They are:• Communication challenge in connection with developing a common language among diverse users and experts – not only communication by words but also, and especially, communication with pictures and images.• Collaboration challenge in connection with trust building. This is facilitated with similar and democratic possibilities to visualize the processes and results. And offering a possibility for discussing and asking questions in a shared space and learning situation.• Interpretation challenge in internal learning within the group of participants and during the process: it is important to be interested in other people and their work, however unknown the topic or discipline is.• Dissemination challenge in providing possibilities for an external audience to learn more, too – not only discipline-based findings, but the findings that could not have been reached without collaboration between disciplines. It is important to visualize both the process and the outcome.These challenges do not vary from the typical challenges of a multi-disciplinary research project. The challenges demand time and it is important to identify the phenomena that make more complex mul-tidisciplinary co-creation processes different from traditional narrow monodisciplinary attempts. ABE is one means to increase confidence and competences for rich co-creation processes. It orients especially to work with different fields of perception – vision and sound included – and reminds us that image and word are interlinked.
ABE offers a space and technology for interactive
human-centered co-creation of
built environment
”
navigation in the large area takes some getting used to. We made an experiment with several researchers making an integrative presentation of their research results, which proved quite fruitful. With three screens, different researches could be presented and compared at the same time. However, as the big screen consists of three regular computer screens, making the presentation – especially as a group – can be a challenge. One cannot see properly on one’s own computer what the presentation is going to look like. For this reason, when presenters want to use all the screen space available, they should have the possibility to prepare and rehearse the presentation in the ABE space before the actual presentation. The ABE space poses new questions for performing a presen-tation as well. Like one viewer noted: “There is a need for a premeditat-ed choreography for the presenter. Does one stay outside the presen-ting space, or does one move inside it and still manage not to blot out the presentation?” One presenter stated that he felt like the weather-man on the news waving his hands around. Someone noted that the big screen and the time needed to take it in and then move around it calms the pace of a presentation. Many noted that on this kind of a big screen also a pointer might be useful.
222 223Oppiva kampus
Yliopistokampuksen tarkoituksena on tarjota monipuolinen ym-päristö palveluineen, joka tukee yliopiston ydintoimintaa eli ope-tusta, tutkimusta ja oppimista. Tilojen ja niihin liittyvien palve-
lujen tuleekin tyydyttää yliopiston eri käyttäjien moninaiset tarpeet aina opiskelijoista tutkijoihin ja opettajiin sekä muihin sidosryhmiin. Aal-to-yliopiston tilojen ja koko kampuksen kehittämisen haasteet liittyvät tilojen heterogeenisyyteen ja monitasoiseen johtamiseen. Heterogeenisyys liittyy tilojen ja koko kampuksen rakennuskannan vaihteleviin olosuhtei-siin, jossa samaan aikaan rakennetaan uutta ja kehitetään vanhaa tilaa. Oman haasteensa tähän tuo myös alati muuttuvat tarpeet ja kampuksen laajeneminen eri koulujen yhdistyessä. Monitasoisen johtamisen haasteet liittyvät edellisten lisäksi kiinteistökannan ulkoistamiseen ja palveluiden johtamiseen siten, että yliopiston ydintoiminnan tavoitteet ja käyttäjien tarpeet täyttyvät. Aalto-yliopiston strategian mukaan yliopiston tehtä-vänä on tarjota maailmanluokan opetusta ja tutkimusta, jossa myös kampuksen tiloilla ja niihin liittyvillä palveluilla on keskeinen merkitys.
Kyselystä käytännön kampuskehittämiseen
Sami Kärnä & Päivi Julin
224 225Oppiva kampus
Kampuksen johtamisen eri tahot ja sidosryhmät tarvitsevat systemaat-tista ja vertailukelpoista tietoa päätöksenteon tueksi. Vaikka yliopisto-kampus tiloineen ja palveluineen on varsin moniulotteinen ja hete-rogeeninen, se on olemassa vain tyydyttääkseen yliopiston käyttäjien moninaisia tarpeita. Tämän johdosta tilojen käyttäjien tyytyväisyyttä ja kokemuksia tulee mitata ja tutkia analyyttisesti. Yliopiston kahden keskeisen sidosryhmän, henkilöstön ja opiskelijoiden, tyytyväisyys muodostaakin tärkeän informaation lähteen yliopiston tilojen ja palve-luiden kehittämisessä. Tässä artikkelissa esitellään työkalu asiakastyytyväisyyden luo-tettavaan analysoitiin ja tulosten tehokkaaseen hyödyntämiseen. Sen avulla voidaan priorisoida eri tyytyväisyystekijöitä ja suunnata kehi-tystoimenpiteitä kampuksen palveluiden ja kiinteistöjen johtamisessa. Malli tukee kampuksen käyttäjälähtöistä suunnittelua ja kehittämistä. Sitä voidaan hyödyntää myös yliopistojohtamisen ja kiinteistöjohtami-sen yhteensovittamisen keskustelunvälineenä. Kokemusten mukaan yritykset ja organisaatiot hyödyntävät asiakastyytyväisyystietoa varsin vähän ja tiedon soveltaminen käytän-nön johtamiseen on haasteellista. Työkalua voidaan hyödyntää kaikilla liiketoiminnan osa-alueilla, vaikka artikkelissa sen soveltuvuusalueina ovatkin yliopistokampuksen tilat ja palveluiden johtaminen.
Näkökulmia asiakastyytyväisyyteen
Asiakkaiden tyytyväisyys ja positiivisten asiakaskokemusten aikaan-saaminen ovat keskeisiä toiminnan tavoitteita kaikilla liiketoiminnan aloilla. Asiakastyytyväisyydestä onkin tullut toiminnan pehmeä mitta-ri, jonka avulla yritys voi ymmärtää paremmin asiakkaitaan ja heidän tärkeinä pitämiään asioita. Keskittymällä asiakkaiden näkökulmasta tärkeisiin asioihin, yritys voi kehittää omaa toimintaansa ja hallita asia-kassuhteitaan paremmin. Asiakastyytyväisyystutkimuksista saatu tieto voi toimia yrityksissä ohjaavassa roolissa, esimerkiksi kehitystoimenpi-teiden tunnistamisessa ja laadunvarmistuksen tukena. Lisäksi asiakas-tyytyväisyystietoa voidaan hyödyntää yrityksen markkinoinnissa sekä erilaisten kannusteiden ja palkkiojärjestelmien tukena. Esimerkiksi USA:ssa houkuttelevaa yliopistokampusta pidetään yhtenä keskeisenä menestystekijänä globaalissa kilpailussa huippututkijoista ja parhaista opiskelijoista. Toisaalta taas yliopistokampuksen moninaiset oppimis-ympäristöt tukevat ja tuovat lisäarvoa yliopiston perustehtäville. Määritelmällisesti asiakastyytyväisyydellä tarkoitetaan asi-akkaan kokemaa tyytyväisyyttä palveluntarjoajan tuotteita ja palve-luja kohtaan. Yksittäisen toiminnan tasolla asiakastyytyväisyys on asiakkaan tyytyväisyyttä palvelutapahtumaan, jossa asiakas arvioi kokemuksiaan yksittäisestä, erillisestä tapahtumasta. Asiakkaan koko-naistyytyväisyys taas muodostuu kumulatiivisesti asiakkaan kaikista kokemuksista yrityksen palveluista ja tuotteista. Sitä pidetäänkin yrityksen palvelujen ja tuotteiden keskeisenä menestyksen mittarina. Kokonaistyytyväisyyden viitekehys sopii erityisen hyvin tiloi-hin ja niihin liittyvien palveluiden tutkimiseen, koska niiden käyttö on usein pitkäaikaista ja luonteeltaan jatkuvaa. Koska sama tyytyväisyys-kysely voidaan suorittaa esimerkiksi vuosittain, voidaan asiakastyy-tyväisyyden muutoksia ja kehitystä tarkkailla pidemmällä aikavälillä. Näin voidaan saada selville mikäli palveluihin tai ympäristöihin tehdyt muutokset ovat vaikuttaneet käyttäjien kokemuksiin. Yleisesti kirjallisuudessa asiakastyytyväisyyden hyödyt liitty-vät ennen kaikkea asiakasuskollisuuteen ja positiiviseen asiakkaiden väliseen suusanalliseen viestintään. Mitä uskollisempia asiakkaat ovat, sitä useammin he käyttävät yrityksen palveluja tai tekevät hankintojaan samalta toimittajalta. Lisäksi tyytyväiset asiakkaat toimivat yrityksen
Vaikka yliopistokampus on varsin heterogeeninen ja moniulotteinen, se on
olemassa vain tyydyttääkseen käyttäjien tarpeet
”
226 227Oppiva kampus
palvelujen ja tuotteiden suosittelijoina, eikä tyytyväinen asiakas vaihda palvelua tai tuotetta toiseen helposti. Yliopistokampuksen tapauksessa edellinen ei täysin pidä paikkaansa, koska tässä tapauksessa esimer-kiksi opiskelijat ovat ´pakotettuja’ käyttämään yliopiston tarjoamia tiloja, vaikka he eivät niistä erityisemmin pitäisikään. Tätä voidaan osittain selittää johdetun kysynnän käsitteellä. Yleisesti yliopiston tilat ovat toimitiloja ja niiden kysyntä muodostuu niissä tuotettavan lopputuotteen eli yliopiston perustehtävien kysynnän myötä. Toisaalta, Aalto-yliopiston tilojen käyttöasteet ja aiemmat tyytyväisyystutkimuk-set kertovat myös sen, että opiskelijat opiskelevat mielellään yhteisissä tiloissa, kuten kirjastoissa ja ryhmätyötiloissa, joten tässä suhteessa opiskelijat tekevät päivittäin tilojen käyttöön liittyviä valintoja. Mitä tehokkaammin tilat tukevat opiskelijoiden tavoitteiden täyttämistä esimerkiksi ryhmätöiden avulla, sitä paremmin ne edistävät myös yliopiston perustehtäviä.
Asiakastyytyväisyyden mittaaminen kyselyiden avulla
Asiakastyytyväisyyttä mitataan yleensä kvantitatiivisten kyselyiden avulla, joiden määrä on kasvanut internetin aikakaudella voimakkaasti. Ennen kyselyt tehtiin puhelimitse tai postit*e, mutta nykytekniikka mahdollistaa paitsi kustannustehokkaan internet kysely–toteutuksen myös uudenlaisen mahdollisuuden tavoittaa laajoja asiakasryhmiä. Asiassa on kuitenkin kääntöpuolensa. Vaikka voimme saada paljon enemmän vastauksia kyselyihin, kuin esimerkiksi vuosikymmen sitten, on samaan aikaan myös kynnys vastata kyselyihin kasvanut. Kyselyjen määrän lisääntyminen onkin johtanut ”vastausähkyyn”, joka voi hei-kentää tulosten yleistettävyyttä ja luotettavien johtopäätelmien tekoa. Alhaiset vastausprosentit ovat saaneet monet asiakastyytyväi-syyttä mittaavat tahot pohtimaan, miten vastaajia saataisiin kyselyihin nykyistä enemmän. Kun merkittävä osa tavallisista ihmisistä välttelee kyselyitä ne, jotka vastaavat kyselyihin muodostavat yleensä vaiku-tushaluisen joukon. Toisin sanoen ne, jotka vastaavat haluavatkin vaikuttaa asioihin. Kuten Aalto-yliopistokiinteistöt Oy:n toteuttamassa yliopistokampuksen palvelukyselyssä huomattiin, työntekijät vastasivat
paljon useammin kyselyyn kuin opiskelijat. Koska työntekijöiden arjes-sa tiloilla on suuri vaikutus, haluavat he olla mukana vaikuttamassa tilojen tulevaisuuteen ja kertoa omista tuntemuksistaan. Lisäksi vaikka opiskelijapalautteisiin vastasi muutaman prosentin osuus koko käyttä-järyhmästä, voi tuo osuus olla sellainen ryhmä, joka haluaa vaikuttaa ja kertoa oman mielipiteensä asiasta. Kyselyjen vastausprosenttiin voi oma vaikutuksensa olla edellisten motiivitekijöiden lisäksi myös erilaisilla palkkioilla tai palkinnoilla. Asiakastyytyväisyystutkimusten kyselylomakkeissa yleisimmin käytettävä vastausasteikko on Likert-asteikko. Se sisältää tyypillisesti joukon erilaisia väittämiä, joita vastaajat arvioivat yleensä viisiportai-sella asteikolla, joiden ääripäät ovat ‘täysin samaa mieltä’ ja ‘täysin eri mieltä’. Vastausvaihtoehdot ilmaisevat siis sekä kielteistä että myönteis-tä asennetta kyseistä väittämän kohdetta kohtaan. Likert-asteikko kuuluu järjestys- eli ordinaaliasteikkoihin, jossa mitta-asteikon eri luokat asetetaan systemaattiseen järjestykseen mitattavan muuttujan suhteen. Järjestysasteikko on siis kvalitatiivinen asteikko, jossa muuttujien arvot kuvastavat vain yksiköiden välisiä laadullisia eroja. Vaikka Likert-asteikkollisia muuttujia pidetään kvalitatiivisina tekijöinä, voidaan niitä käsitellä myös kvantitatiivisin menetelmin. Tällöin tehdään oletus, että luokkien eroja voidaan pitää numeerisesti yhtä suurina. Lisäksi vastaajien oletetaan ymmärtäneen luokkien asteikot samalla periaatteella. Käytännössä siis oletetaan vastaajan ymmärtävän, että etäisyys ”täysin samaa mieltä – jokseenkin samaa mieltä” on yhtä suuri kuin ”jokseenkin samaa mieltä – jok-seenkin eri mieltä”. Käytännössä kyselyjen sanalliset muuttujat ja niitä vastaavien asteikkojen arvot koodataan numeerisessa muodossa havaintomatriisiin, joka mahdollistaa kyselyn tulosten analysoinnin tilastollisilla menetelmillä. Tällöin laadullinen ominaisuus, esimerkiksi asiakkaan tyytyväisyys tilapalveluja kohtaan, tehdään mitattavaksi ominaisuudeksi. Asiakastyytyväisyyttä mittarina voidaan arvioida kuten muita-kin mittareita. Yleisesti hyvän mittarin ominaisuuksiin liittyy validiteetti eli kohdepätevyys ja reliabiliteetti, jolla tarkoitetaan satun-naisvirheettömyyttä ja luotettavuutta. Hyvän mittaamisen kriteereinä pidetään myös mittauksen kohteen relevanssia ja mittausprosessin ymmärrettävyyttä. Validiteettiin liittyy kyselyn ja kysymysten sisältöön
228 229Oppiva kampus
liittyvät tekijät, esimerkiksi onko lomakkeessa kysytty oikeita asioita. Luotettavuuteen liittyviä tekijöitä ovat esimerkiksi onko kysely suori-tettu oikealle kohderyhmälle, edustaako vastaajaryhmä koko populaa-tiota ja onko vastaukset ylipäätänsä luotettavia. Asiakastyytyväisyystutkimusten analysoinnin keskeisenä ongelmana on kokemusten mukaan se, että ne tuottavat usein ”kes-kimääräisesti tyytyväisiä” asiakkaita, joka tekee tulosten tulkinnasta käytännön johtamisen kannalta haastavaa. Mikä on esimerkiksi oikea raja-arvo tyytyväiselle asiakkaalle keskiarvolla mitattuna? Tai onko mielekästä laittaa asiakastyytyväisyyden tekijöitä tason osalta järjestyk-seen, jos erot keskiarvoissa noin prosentin kymmenysten luokkaa? Keskiarvotarkastelu kertoo asiakastyytyväisyyden tasosta, ja se sopii aineiston kuvailevaan tilastolliseen analyysiin, mutta pelkällä kes-kiarvojen analysoinneilla ei päästä aineistoon vielä kovinkaan syvälle. Lisäksi, koska ordinaalivastaukset käsitellään numeerisena, ei erojen tulkinta ole yksiselitteistä. Tarkempaan tulokseen voidaan päästä tutkimalla ja mallintamalla muuttujien välistä lineaarista riippuvuutta, esimerkiksi lineaarisen regressiomallin avulla. Käytännössä regressio-mallienkin tulkinta on haasteellista käytännön johtamisen tarpeisiin ja vaatii toisaalta perehtymistä metodin käyttöön sekä sen hyödynnettä-vyyteen tutkimuksen tilaajan tavoitteisiinsa nähden. Asiakastyytyväisyystutkimuksen perimmäisenä tavoitteena on kuitenkin ymmärtää syvemmin tyytyväisyyden luonnetta ja asiakasta. Asiakastyytyväisyyden analysointiin tarvitaankin menetelmä, jolla pystytään tutkimaan ja mittaamaan kokonaistyytyväisyyttä sekä siihen vaikuttavia tekijöitä luotettavasti. Lisäksi tulosten tulisi olla helposti tulkittavissa ja sovellettavissa käytännön johtamisen tarpeisiin.
Nelikenttämalli yhdistää keskiarvojen vertailut ja riippuvuus tarkastelut
Tässä artikkelissa esitellään nelikenttämalli, jonka tavoitteena on parantaa asiakastyytyväisyystutkimustiedon hyödynnettävyyttä ja tulosten tulkinnan luotettavuutta. Nelikenttämallissa analysoidaan tyytyväisyyden eri osa-alueita suhteessa vastaajan kokonaistyytyväi-syyteen. Tarkoituksena on selvittää miten yksittäiset tekijät selittävät kokonaistyytyväisyyden muodostumista, ja miten ne ovat menestyneet toisiinsa nähden. Käytännössä mallissa siis yhdistyvät edellä mainitut keskiarvojen vertailut ja riippuvuustarkastelut, joiden lisäksi malli kuvaa yrityksen vahvuuksia ja kehityskohteita. Nelikenttään sijoitetaan kaikki tulokset kysymyksittäin, jotka esitetään kaksiulotteisessa kuvassa pisteinä (Kuva 1). Kahdesta ak-selista ala-akseli kuvaa kyseisen kysymyksen keskiarvoa. Pystyakseli kuvaa kysymyksen kokonaistyytyväisyyden selitysastetta. Selitysaste on kysymyksen ja kokonaistyytyväisyyden korrelaation neliö, jolloin se on sama kuin lineaarisen regression selitysaste, jossa kokonaistyy-tyväisyyttä selitettäisiin vain kysymyksen arvoilla. Selitysaste kertoo kuinka paljon selittäjä, esimerkiksi tilojen soveltuvuus opetukseen, pystyy selittämään yksinään kokonaistyytyväisyydestä. Selitysaste saa arvoja 0-100 % välillä, mutta käytännössä prosentit liikkuvat pienem-millä asteikoilla. Mallissa on käytetty merkitsevyysrajana 0,09 eli 9 %, joka on merkitty kuvaan vaakasuorana viivana (sig.). Tämä tulee siitä, että toisinaan ‘heikon korrelaation’ rajana on käytetty arvoa 0,30, joka selitysasteena on 0,30^2 = 0,09. Nimitys ”nelikenttä” tulee neljästä lohkosta, jotka tulevat kysy-mysten jakamisesta pituus- ja poikittaissuunnan mukaan. Pystyviivaksi on mallissa asetettu kaikkien kysymysten aritmeettinen keskiarvo. Tämä jakaa kuvan vasempaan ja oikeaan lohkoon: vasemmalla ovat tekijät, joiden arvot ovat pienempiä kuin kokonaistyytyväisyyden keskiarvo ja oikealle mentäessä kokonaistyytyväisyys kasvaa. Vastaa-vasti poikkiviivaksi on asetettu selitysasteen merkitsevyysraja, jolloin viivan alapuolelle jää ne kysymykset, jotka eivät juuri riipu lineaarisesti kokonaistyytyväisyydestä. Viivan yläpuolella ovat taas ne havainnot, jotka riippuvat voimakkaasti kokonaistyytyväisyydestä. Toisin sanoen voimakkaiden kysymysten arvojen nouseminen nostaa kokonaistyyty-
230 231Oppiva kampus
väisyyttä. Lisäksi kuvaan on merkitty pystykatkoviivana kokonaistyyty-väisyys. Mallin avulla voidaan helposti tunnistaa kehityskohteet (va-semmalla ylhäällä), joissa tyytyväisyys on alhainen ja selitysaste suuri sekä vahvuusalueet (oikealla ylhäällä), joissa molemmat selitysaste ja tyytyväisyys saavat suuria arvoja. Lisäksi vasemmalla alhaalla voidaan erottaa matalan prioriteetin tekijät ja mahdollisen ”ylisuoriutumisen” (oikealla alhaalla) tekijät. Tilojen kehittämisen ja johtamisen kannalta oleellisimpia ovat tekijät, joilla on kokonaistyytyväisyyden kannalta suurin selitysaste, mutta vain vähäinen tyytyväisyyden taso. Näihin tekijöihin tulisi kiinnittää huomiota ja varmistaa, että vahvuusalueiden hyvä suorituskyky säilyy myös tulevaisuudessa.
Case Otaniemi
Mallin avulla analysoitiin Otaniemen tilojen käyttäjien tyytyväisyyttä henkilöstön ja opiskelijoiden näkökulmasta. Analyysi tehtiin käyttäen hyväksi Aalto-yliopistokiinteistöjen (2011) teettämän palvelukyselyn aineistoa ja se on julkaistu Quality Assurance in Education –lehdessä vuonna 2015. Analyyseissä käytetyt muuttujien lyhenteet löytyvät artikkelin lopun taulukosta.
OpiskelijatOtaniemen opiskelijoiden muodostelma muistuttaa tasakylkistä kolmiota ja se koostuu 280 vastaajasta (Kuva 2). Muodostelman
Kuva 1. Nelikenttämalli yhdistää keskiarvojen vertailut ja riippuvuus tarkastelut
Kuva 2. Otaniemen opiskelijoiden kokonaistyytyväisyys ja sen muodostuminen mallin avulla
232 233Oppiva kampus
yläpäässä keskellä ovat merkittävimmät tekijät, jotka ovat menestyneet hyvin keskimääräisesti ja ne sijaitsevat lähellä kysymysten keskiarvoa. Keskiosasta molemmille sivuille mentäessä selitysasteet laskevat. Tä-mäkin voisi merkitä kohtalaisesti menestyneiden asioiden vaikuttavan kokonaistyytyväisyyteen ääripäitään enemmän. Suurimmat yksittäiset selitysasteet saavat opetustilojen yleisil-me/viihtyisyys (OPE2) sekä tilojen soveltuvuus opetukseen (OPE1) ja yleisten tilojen yleisilme/viihtyisyys (YLE1). Kategorioista Otaniemen ravintolapalveluita (OTA), kampusaluetta (KAM) sekä ulkoalueiden hoitoa (ULK) ei koettu kovinkaan merkittäväksi kokonaistyytyväisyy-den kannalta. Kuviossa on kiinnostavaa yleisten tilojen pisteparvi (vihreä, YLE), joka on vasemmalta oikealle, alhaalta ylös kohoava kategoria. Parvi näyttäisi kohoavan mitä suurimpia keskiarvoja kysymykset saa-vat. Tällöin yleisten tilojen asiat vaikuttaisivat kokonaistyytyväisyyteen sitä enemmän mitä paremmin ne ovat menestyneet. Tätä puoltaa myös kokonaistyytyväisyyden (harmaa) oleminen suurempi kuin kaikkien kysymysten keskiarvo (musta): hyvin menestyneet muuttujat merkitse-vät enemmän kuin huonosti sijoittuneet. Kehityskohteiksi ilmenee ravintolapalveluiden tarjonta iltaisin ja viikonloppuisin (OTA2), yleisten tilojen muutos- ja korjaustilanteis-ta tiedottaminen (YLE6) sekä opetustilojen sisäilma (OPE5). Vahvuus-alueita ovat alueella saapuminen (KAM1), ravintolapalvelut päivisin (OTA1) sekä bussipysäkkien sijainnit (KAM2).
HenkilöstöHenkilöstöä edustavia vastaajia oli kaikkiaan 1852 henkilöä. Tarkastel-taessa henkilöstön kuviota, voidaan ensinnä havaita, että pisteparvi on harvinaisen kapea ja että kuvio muodostuu ylhäältä alas laskeutuvasta pisteparvesta (Kuva 3). Parvi näyttäisikin laskeutuvan lähes kohti-suoraan alas. Kysymyksien selitysasteet keskittyvät osioilla samoille tasoille, erityisesti työpisteiden (TYO), kiinteistön huollon (HUO) ja kampusalueen (KAM) kohdilla. Sen sijaan tilojen (työskentely, opetus, tutkimus ja yleiset tila) pisteet jakautuvat eri korkeuksille enemmän. Nähtävästi kukin osio sisältää merkitseviä yksittäistapauksia, jotka korostuvat linjastaan. Tilojen yleisilme ja viihtyvyys ovat työnteon kannalta tär-keitä, sillä työpiste-, tutkimus- ja opetusosioiden korkeimmat pisteet
kohdentuvat tälle kysymykselle (LAB2, OPE2, TYO2). Myös sisäilmat saavat osioissaan merkittäviä selitysasteita (LAB5, OPE5, TYO5). Myös soveltuvuus työskentelyyn kokonaisuudessaan on tärkeää tiloille (LAB1, OPE1, TYO1) ja samoin yleisten tilojen sisäilma (YLE4) ja yleisilme ja viihtyvyys (YLE1). Kokonaisuudessa erittäin huonosti menestyneet asiat eivät vaikuta painottavan tyytyväisyyttä sen enemmän kuin erittäin hyvin menestyneet. Korkeimmat pisteet tulevat keskimääräisesti keskiar-voiltaan menestyneistä asioista. Tämä voisi merkitä vain kohtalaisesti menestyneiden asioiden vaikuttavan kokonaistyytyväisyyteen ääripäi-tään enemmän. Tutkimustilat, yleiset tilat ja opetustilat ovat suurimpia
Kuva 3. Otaniemen henkilöstön kokonaistyytyväisyys ja sen muodostuminen mallin avulla
234 235Oppiva kampus
kategorioita selitysasteiltaan. Tilojen yleisilmeet ja viihtyisyydet ovat usein kategorioiden merkittävimpiä kysymyksiä. Kokonaistyytyväi-syys on lähekkäin kaikkien kysymysten keskiarvon kanssa – pisteiden kerääntyminen tiheästi keskiarvosuoran molemmille puolille selittynee kokonaistyytyväisyyden muodostuvan tasaisesti eri asioista. Kehityskohteita kampuksella ovat ravintolapalvelut iltaisin ja viikonloppuisin (OTA2), työpisteiden sisäilma (TYO5) sekä äänimaail-ma (TYO4). Vahvuusalueet ovat kampukselle saapuminen (KAM1), bussipysäkkien sijainti (KAM2) ja alueen turvallisuus (KAM8).
Mallin hyötyjä ja johtopäätöksiä
Asiakastyytyväisyys on yrityksen liiketoiminnan keskeinen menes-tystekijä, mutta tiedon käyttö käytännön johtamisen välineenä on usein haasteellista. Kampusjohtamisen kannalta mielenkiintoisia ovat ne tekijät, jotka sijoittuvat kuvion yläosaan ja selittävät näin ollen voimakkaasti kokonaistyytyväisyyttä. On huomattava, että mallin avulla saadut tulokset vaativat joka tapauksessa tulkintaa ja kontekstin ymmärtämistä. Otaniemen case-kohteessa saatiin selville, että henkilöstön näkökulmasta kampuskokemus on kokonaisvaltainen, koska tyytyväi-syyteen vaikuttivat niin monet tekijät. Opiskelijoilla oli taas erityistä, että kampuksen yleiset tilat ovat tyytyväisyyden kannalta keskeisessä asemassa. Tämän johdosta yleisien tilojen viihtyvyyteen kannattaa panostaa ja esimerkiksi sosiaalista kanssakäymistä edistävien tilojen kehittäminen yleisten tilojen yhteyteen voi edistää ja tukea oppimista sekä ihmisten vuorovaikutusta. Tällaisiä tiloja voivat olla esimerkiksi taukotilojen yhteydessä olevat itsepalvelukeittiöt, joista on saatu hyviä kokemuksia esimerkiksi Ruotsista. Samalla ne parantaisivat osaltaan myös Otaniemen ravintolatarjontaa, joka on koettu molemmissa ryhmissä heikoksi iltaisin ja viikonloppuisin. Otaniemen tuloksia voidaan tulkita myös tarkastelemalla mo-lempien käyttäjäryhmien tapaa käyttää kampuksen tiloja. Henkilöstön tyytyväisyyden kokonaisvaltaisempaan luonnetta voi selittää se, että henkilöstö käyttää tiloja monipuolisemmin ja luultavimmin ajallisesti
pidempään kuin opiskelijat. Opiskelijoiden asenne ja suhtautuminen tiloihin voi olla laajempaa, koska heidän päivittäinen työskentely voi sijoittua paljon laajemmalle alueelle kuin henkilöstön, ja yhdessä tilassa työskentely on vain väliaikaista. Opiskelija ei välttämättä pysty havainnoimaan arviointikohteita yksityiskohtaisesti, koska ne vaih-televat niin paljon eri paikkojen kanssa. Toisin sanoen henkilöstö on tilojen ytimessä oleva asiantuntijajoukko, kun taas opiskelijat ovat tilojen kehällä katseleva käyttäjäryhmä. Jos henkilöstö ei pidä siitä miten tuoli on sijoitettu työhuoneessa, he ehkä voivat vaikuttaa sen sijainnin siirtämiseen. Opiskelija ei varmasti edes huomioi missä tuolit ovat ja kannattaisiko niitä siirtää, vaan ottavat kaiken ympäristönsä itsestäänselvyytenä. Täten opiskelijoiden mieltymys yhteisiin tiloihin voi olla perusteltua, koska se on tila, johon heillä on ns. lupa olla osa sitä ympäristöä. RYM Oy:n Sisäympäristöohjelmassa kehitelty asiakastyytyväi-syyden nelikenttämalli soveltuu monenlaisiin käyttötarkoituksiin ja on riippumaton tyytyväisyystutkimuksen liiketoiminnasta, esimerkiksi kampusten kontekstissa sillä voidaan tutkia koko kampusta, yksittäisiä rakennuksia tai erilaisia käyttäjäryhmiä.
Otaniemen opiskelijoiden kokonaistyytyväisyydessä
yleisillä tiloilla on merkittävä rooli,
henkilöstöllä puolestaan tyytyväisyys muodostuu kokonaisvaltaisemmin
kampuksen eri tekijöistä.
”
236 237Oppiva kampus
LähteetAldridge, S. & Rowley, J. (1998), “Measuring customer satisfaction in higher education”, Quality Assurance in Education, Vol. 6 Iss: 4, pp.197-204.
Anderson, E.W., Fornell, C., Lehmann, D.R. (1994), ”Customer Satisfaction, Market Share, and Profitability: Findings from Sweden”, Journal of Marketing. Vol. 58, pp. 53-66.
Bitner, M.J., Hubert, A.R. (1994), “Encounter Satisfaction Versus Overall Satisfaction Versus Quality”, In Rust, R.T. and Oliver, R.L. (eds.) Service quality. New Directions in Theory and Practise. California: Sage Publications, pp. 72-94.
Douglas, J., Douglas, A., Barnes, B. (2006), “Measuring student satisfaction at a UK univer-sity”, Quality Assurance in Education, Vol. 14 No. 3, pp. 251-267.
Jones, T.O. & Sasser, W.E. (1995), “Why Satisfied Customers Defect. Harvard Business Review”, Nov-Dec, pp. 88-99.
Kärnä, S., Julin, P. (2015), “A framework for measuring student and staff satisfaction with university campus facilities”, Quality Assurance in Education, Vol. 23 Iss 1 pp.
Kärnä, S., Julin, P., Nenonen, S., (2013) “User satisfaction on a university campus by stu-dents and staff ”, Intelligent Buildings International, Vol.5:2, pp. 47-66.
Martilla, J.A. & James, J.C. (1977), “Importance – performance analysis”, Journal of Marke-ting, January, pp. 77-9.
Price I., Matzdorf, F., Smith, L. and Agahi, H. (2003), “The impact of facilities on student choice of university”, Facilities, Vol. 21 Iss: 10, pp. 212-222.
Ruskoaho, J, Vänskä, J., Heikkilä, T., Hyppölä, H., Kujala, S. Virjo, I., Mattila, K. (2010), Postit*e vai sähköisesti?, Näkemyksiä tiedonkeruumenetelmän valintaan Lääkäri 2008 –tutkimuksen pohjalta. Sosiaalilääketieteellinen aikakauslehti, 47 pp. 279–285.
Kyselyn muuttujien lyhenteet ja sisältö
YHTEISET (sekä henkilöstö ja opiskelijat) OPE Opetustilat
1 Soveltuvuus opetukseen 2 Yleisilme ja viihtyisyys 3 Siisteys 4 Äänimaailma 5 Sisäilma
KAM Kampusalue
1 Kampusalueelle saapumisen helppous 2 Bussipysäkkien sijainti 3 Pyörä- ja kävelyteiden riittävyys ja sijainti 4 Pyörä- ja kävelyteiden kunto 5 Autojen pysäköintijärjestelyt 6 Polkupyörätelineitä on riittävästi 7 Kampusalueella liikkumisen helppous 8 Turvallisuus
YLE Yleiset tilat
1 Yleisilme ja viihtyisyys 2 Siisteys 3 Äänimaailma 4 Sisäilma 5 Saniteettitilojen kunto ja siisteys 6 VAIN OPISKELIJAT Tilojen muutos- ja korjaustilanteista tiedottaminen
ULK Ulkoalueet
1 Ulkoalueiden siisteys 2 Nurmikkoalueiden ja istutusten hoito 3 Lumityöt ja liukkauden torjunta
OTA 1 Ravintolapalvelut päivisin 2 Ravintolapalvelut iltaisin
Kokonaistyytyväisyys Tyytyväisyys kokonaisuudessaan kampuksen tiloja ja palveluita kohtaan VAIN HENKILÖSTÖ TYO Työpiste
1 Soveltuvuus työntekoon 2 Yleisilme ja viihtyisyys 3 Siisteys 4 Äänimaailma 5 Sisäilma
LAB Tutkimus- ja laboratoriotilat
1 Soveltuvuus tutkimukseen 2 Yleisilme ja viihtyisyys 3 Siisteys 4 Äänimaailma 5 Sisäilma
HUO Kiinteistöjen huolto
1 Huoltomiehen tavoitettavuus 2 Huoltomiehen palveluasenne 3 Tiedottaminen muutos- ja korjaustilanteista 4 Vikakorjausten hoitamisen nopeus 5 Vikakorjausten hoitaminen kokonaisuutena
238 239Oppiva kampus
Käyttäjän kokemus tilojen kehittämisessä
Inka Kojo & Suvi Nenonen
Käyttäjäkokemuksen huomiointi osana tilojen käytettävyyden suunnittelua on ollut viime aikoina nouseva trendi. Tilakoke-muksen 6T-mallli yhdistää tilaan liittyvät käyttäjäkokemuksen
ulottuvuudet ja tarjoaa näin työkalun tilakehityksen osapuolille.
240 241Oppiva kampus
Tila on käyttäjiensä työkalu
Rakennettu ympäristö on ihmisiä varten. Ihmisten tarpeiden ohella rakennettuun ympäristöön vaikuttavat sen suunnittelu- ja ylläpitovai-heessa monet muutkin tekijät, kuten rakennuksen taloudellinen tehok-kuus ja ympäristöystävällisyys. Kuitenkin juuri tilojen käyttäjät tekevät mahdolliseksi niiden olemassaolon. Oli kyse sitten kodista, toimistosta tai oppimisympäristöstä, tilojen tarkoitus on ensi sijassa tukea käyttä-jiensä toimintaa, eli olla käytettäviä. Haasteena tilojen suunnittelussa ja ylläpidossa on käyttäjien muuttuvat tarpeet. Tämä muutos saattaa joskus olla hyvinkin nopeaa. Tilan käyttäjien tilaan liittämiä mielipiteitä ja kokemuksia voi selvittää monella tavalla. Käyttöönoton jälkeiset tutkimukset (Post Occypancy Evaluation, POE), joissa selvitetään rakennuksen käyttäjien tyytyväisyyttä, ovat olleet viime vuosina suosittuja. Menetelmän kehit-täjien Preiser et al. (1988) mukaan POE tarkoittaa rakennusten syste-maattista ja täsmällistä arviointia niiden rakentamisen ja käyttöönoton jälkeen. POE:n avulla saadaan tietoa rakennuksen ja tilojen teknisestä toimivuudesta, kuten lämpötilasta, ilmanlaadusta, akustiikasta, va-laistuksesta ja nykyään myös energiankulutuksesta ja vedenkäytöstä. Vaikka POE-tutkimukset tarjoavat arvokasta tietoa mahdollisista kehityskohteista, ne jättävät huomioitta rakennuksen ja sen käyttäjien ydintoimintojen välisen suhteen. Käytettävyys tarkoittaa ISO 9241-11 -standardin mukaan sitä ”vaikuttavuutta, tehokkuutta ja tyytyväisyyttä, jolla tietyt määritellyt käyttäjät saavuttavat määritellyt tavoitteet tietyssä ympäristössä”. Vai-kuttavuus tarkoittaa sitä miten tarkoin ja täydellisesti käyttäjä saavuttaa tavoitteensa, tehokkuus näiden tavoitteiden saavuttamista suhteutet-tuna käytettyihin resursseihin ja tyytyväisyys käyttäjän tyytyväisyyttä tuotteen tai palvelun käyttöön ja vuorovaikutuksen sujuvuuteen. Viime aikoina on ehdotettu käytettävyyden uudelleenmäärittelyä siten, että termi ”kokemus” tulisi termin ”tyytyväisyys” tilalle. Samalla on käyty aktiivista keskustelua tarpeesta kehittää sellaisia rakennetun ympäris-tön käyttäjätyytyväisyyttä tutkivia menetelmiä, joiden avulla voidaan paremmin ymmärtää käyttäjien käyttäytymistä ja kokemusta. Tilojen käyttäjäkokemusta pidetään yhtenä työ- ja oppimisym-päristöjen käytettävyyden kehittämisen pääteemoista. Rakennetun ym-
päristön käyttäjäkokemuksen merkitystä on painotettu muun muassa toimitilajohtamisen näkökulmasta. Yhtenä tuloksena Aalto-yliopistos-sa vuosina 2006-2009 toteutetussa Prowork-projektissa tunnistettiin käyttäjäkokemuksen suunnittelu ja johtaminen yhtenä toimitilojen resurssien johtamisen suuntauksista palvelu-, muutos-, ja verkos-tojohtamisen rinnalla. Projektissa tarkasteltiin tietotyön muutosten (esimerkiksi työntekijöiden liikkuvuuden lisääntymisen) vaikutuksia toimitilasuunnitteluun. Mitä useammin työntekijä itse valitsee paikat ja tilat, joissa työskentelee, sitä suurempi merkitys tilojen kokemuksella ja elämyksellisyydellä on.
Työkalu tilan käyttäjäkokemuksen selvittämiseen
Käyttäjäkokemuksen määritelmäKäyttäjäkokemuksesta ollaan oltu kiinnostuneita erityisesti muotoilun alalla sekä ihmisen ja tietokoneen välisen vuorovaikutuksen (Human Computer Interaction, HCI) tutkimuksessa ja kehityksessä. Viime aikoina myös rakennetun ympäristön kehittäjät ovat alkaneet ymmär-tää sen merkitystä. Käyttäjäkokemus tarkoittaa Alben (1996) mukaan kaikkia niitä tilanteita, joissa käyttäjä on tekemisessä yrityksen, sen palveluiden ja tuotteiden kanssa. Rakennetun ympäristön yhteydessä käyttäjällä tarkoitetaan kaikkia niitä henkilöitä, jotka käyttävät tilaa. Oppimis-ympäristöiden käyttäjäryhmiä ovat opiskelijat, opetushenkilökunta, tutkijat ja hallinnon työntekijät mutta myös vierailijat. Battarbee (2008) näkee käyttäjäkokemuksen koostuvan kol-mesta elementistä, jotka ovat käyttäjä, tuote, palvelu tai tila, ja käytön konteksti. Hassenzahl ja Tractinsky (2006) selittävät näitä elementtejä seuraavasti: käyttäjään liittyvät hänen taipumuksensa, odotuksensa, tarpeensa, motivaationsa sekä mielentilansa. Tarkoitus, käytettävyys ja toiminnallisuus ovat tuotteeseen, palveluun tai tilaan liittyviä tekijöitä. Käytön konteksti voi liittyä organisationaaliseen tai sosiaaliseen ympä-ristöön, toiminnan merkittävyyteen ja käytön vapaaehtoisuuteen.
242 243Oppiva kampus
Käyttäjäkokemus jakautuu Forlizzin ja Batterbeen (2004) mukaan kolmeen tyyppiin, jotka ovat kokemus (experience), tietty kokemus (an experience) ja yhteiskokemus (co-experience). Näistä ensimmäi-nen tarkoittaa jatkuvaa itsepuhelua joka tapahtuu ollessamme hereillä. Se liittyy siihen miten arvioimme tavoitteitamme suhteessa ihmisiin, tuotteisiin ja ympäristöömme tietyllä hetkellä. Tietty kokemus sen sijaan voidaan nimetä tai kuvailla - sillä on alku ja loppu, ja siihen liittyy joukko vuorovaikutustilanteita ja tunteita. Yhteiskokemukset ovat sosiaalisissa tilanteissa syntyviä yhdessä luotuja ja jaettuja käyttä-jäkokemuksia.
Tilakokemuksen 6T-malliAalto-yliopiston Rakennetun ympäristön palvelut (BES) –tutkimus-ryhmässä aloitettiin vuonna 2011 tilan käyttäjäkokemuslähtöisen käytettävyystyökalun kehittäminen. Kehityksen tuloksena syntynyttä monialaista mallia kutsutaan tilakokemuksen 6T-malliksi. Malli yhdis-
tää tilaan liittyvät käyttäjäkokemuksen ulottuvuudet, ja sen tavoitteena on tarjota työkalu tilakehityksen osapuolille, jotka tulevat usein eri taustoista ja aloilta. 6T-mallin taustalla on Diller et al. (2005) ajatukset palveluko-kemuksen osista. Vuosien mittaan mallia on kehitetty abduktiivisesti* erilaisissa käyttäjälähtöisissä tila- ja aluekehitysprojekteissa. Tilakokemuksen 6T-malli koostuu kuudesta teemasta, jotka ovat tunnelma, tempo, toiminnallisuus, tuttuus, tarina ja tärkeys (kuva 1). Keskiössä on tarkastelussa oleva tila tai rakennus - sen käyttötarkoi-tus ja tilassa tapahtuvan toiminnan tavoite. Näiden osittain päällekkäin limittyvien teemojen avulla voidaan päästä tarkastelemaan tiloihin ja paikkoihin liittyviä aineettomia käyttäjäkokemuksia. Tunnelma -teema syntyy tilan aistiympäristön luomien ärsykkeiden kautta. Tempo liittyy tilassa tapahtuvaan ajan käyttöön, tuntuun ja rytmiin ja tilan historiaan. Toiminnallisuus kertoo miten tila tukee siellä tapahtuvaa toimintaa ja muuntautuu sen tarpeisiin. Tuttuus liittyy tilan ja sen tar-
Kuva 1. Tilakokemuksen 6T-malli.
TARINATilan tarinan
yhtenäisyys, jatkuvuusja näkyvyys
TEMPOAjan käyttö, tuntuja rytmi, historia
TÄRKEYSKäyttäjän identiteetin
ja arvojen tuki
TUTTUUSHelppokäyttöisyys,
opittavuus jamuistettavuus
TUNNELMAAistiympäristö: miltä
näyttää, tuntuu,kuulostaa, tuoksuu
ja maistuu
TOIMINNALLISUUSToiminnan tuki jamuunneltavuus
Tilan tarkoitus ja tavoite
6t-malli yhdistää tilaan liittyvät käyttäjäkokemuksen
ulottuvuudet ja sen tarkoituksena on tarjota työkalu tilakehityksen osapuolille, jotka tulevat usein
eri taustoista ja aloilta.
244 245Oppiva kampus
joamien palveluiden helppokäyttöisyyteen, opittavuuteen ja muistetta-vuuteen. Tilan tarinan voi syntyä esimerkiksi organisaation brändin tai sen tärkeänä pitämien arvojen pohjalta. Tilassa sitä voidaan arvioida sen yhtenäisyyden, jatkuvuuden ja näkyvyyden kannalta. Tärkeys liittyy siihen miten tila tukee käyttäjänsä identiteettiä ja arvoja. Nämä ulottuvuudet vaikuttavat tilassa toimivien henkilöiden tilakokemuksen syntyyn ja tämä kokemus voi joko edistää tai vaikeuttaa tilassa tapah-tuvalle toiminnalle asetettujen tavoitteiden toteutumista.
Tulevaisuuden mahdollisuuksia
Tilakokemuksen 6T-malli soveltuu käytettäväksi erilaisissa rakennetun ympäristön kehitystilanteissa. Käyttäjäkokemustiedon keräämisen ja analysoinnin lisäksi se voi tukea keskustelua tilakehitysprosesseihin ja projekteihin osallistuvien usein eritaustaisten osapuolten välillä. 6T-mallia kehitetään edelleen. Yhtenä tavoitteena on luoda työkalu, joka selittää mixed-method -tyyppisesti jostain rakennuksesta tai tilasta POE-menetelmällä kerättyä ja analysoitua käyttäjäpalautetta 6T-mallin kautta hankitulla pehmeämmällä käyttäjäkokemusaineistol-la. Lisäksi suunnitelmissa on tehdä käytännön tilasuunnittelua tuke-maan 6T-malliin pohjautuva tilakokemuspeli. Käyttäjätutkimuksessa ovat viime aikoina alkaneet yleistyä perinteisten kyselyiden ja haas-tatteluiden rinnalla tietokoneavusteiset työkalut. Ne mahdollistavat pääsyn käyttäjien kokemukseen lähempänä niiden tapahtumahetkeä. Yksi tällaisista on Aalto-yliopistosta lähtöisin oleva Qualiwall, jota on pilotoitu muun muassa palveluihin liittyvän asiakaskokemuksen tutki-muksessa. Menetelmää voisi tulevaisuudessa hyödyntää myös 6T-mal-lin käyttöön pohjautuvassa tilan käyttäjäkokemuksen kehityksessä.
KirjallisuusAlben, L. (1996), “Quality of Experience: Defining Criteria for Effective Interaction Design”, Interactions, Vol. 3, No. 3, pp. 11-15.
Alexander, K. (2008), “Usability of Learning Environments”, in Alexander, K. (Ed.), Usabili-ty of Workplaces - Phase 2, International Council for Research and Innovation in Building and Construction, Rotterdam, pp. 5-16.
Battarbee, K. (2008), Co-Experience: Understanding User Experiences In Social Interaction, Doctoral dissertation, University of Art and Design Helsinki, Helsinki.
Diller, S., Shedroff, N. & Rhea, D. (2005), Making Meaning: How Successful Businesses Deliver Meaningful Customer Experiences, New Riders Press: Berkeley
Forlizzi, J., & Battarbee, K. (2004), “Understanding Experience In Interactive Systems”, published proceeding of the 5th Conference On Designing Interactive Systems DIS’04: Processes, Practices, Methods, and Techniques (pp. 261-268). New York, NY: ACM.
Hassenzahl, M., & Tractinsky, N. (2006), “User Experience: A Research Agenda”, Behaviour & Information Technology, Vol. 25, No. 2, pp. 91-97.
ISO (1998), ISO 9241-11, Ergonomic Requirements for Office Work With Visual Display Terminals (VDTs) - Part 11: Guidance on Usability, International Organization for Standar-dization.
Lindahl, G., Hansen, G. and Alexander, K. (2012), “The Usability of Facilities: Experiences and Effects”, in Alexander, K. and Price, I. (Ed.), Managing Organizational Ecologies: Space, Management and Organization, Routledge, New York, pp. 105-116.
Nenonen, S., Airo, K., Bosch, P., Fruchter, R., Koivisto, S., Gerberg, N., Rothe, P., Ruohomä-ki, V. & Vartiainen, M. (2009), “Managing Workplace Resources for Knowledge Work”, final report of Prowork-project, available at: http://www.proworkproject.com/prowork/who-are-we.html/ (accessed 24 March 2014).
Paavola, S. & Hakkarainen, K. (2006), ”Entäpä jos …? Ideoiden (abduktiivinen) kehittely tutkimusprosessin olennaisena osana”, in Rolin, K., Kakkuri-Knuuttila, M-L. & Henttonen, E. (Ed.), Soveltava yhteiskuntatiede ja filosofia, Gaudeamus, Helsinki, pp. 268-284.
Preiser, W.F.E., Rabonowitz, E.T., and White, E.T. (1988), Post-Occupancy Evaluation, Van Nostrand Reinhold Company, New York.
Thomas, J. (2012), “Creating Effective Learning Environments: Meetings the Challenges”, in Alexander, K. and Price, I. (Ed.), Managing Organizational Ecologies: Space, Management and Organization, Routledge, New York, pp. 212-221.
Tähtinen, S., Kojo, I. & Nenonen, S. (2014), “User Experience of Creative Class District: Studying the Punavuori Neighborhood in Helsinki”, paper presented at the CIB Facilities Management Conference, 21-24 May, Copenhagen, Denmark.
Wikipedia (2014), ”Käytettävyys”, available at: http://fi.wikipedia.org/wiki/K%C3%A4ytet-t%C3%A4vyys (accessed 24 March 2014).
Wikipedia (2014), ”Post Occupancy Evaluation”, available at: http://en.wikipedia.org/wiki/Post-occupancy_evaluation (accessed 24 March 2014).
246 247Oppiva kampus
Kohti uusia oppimisympäristöjä - käsikirja muutokseen
Lauri Vaara, Niclas Sandström & Suvi Nenonen
Johdanto
Tämä tapauspohjainen artikkeli avaa yhden esimerkin kautta niin sanotun Design-käsikirjan valmistusprosessia sekä esittelee käsikirjan tuomaa potentiaalista lisäarvoa etenkin uusien oppimisympäristöjen suunnittelu- ja toteuttamisprosessien kannalta. Artikkelissa kuvatun Design-käsikirjan taustalla on vuonna 2011 alkanut tutkimusyhteistyö Helsingin yliopiston, Aalto yliopiston ja rakennusyhtiö NCC Rakennus Oy:n välillä. Tutkimuslaitosten tehtävänä oli tuottaa tutkimustietoa tulevaisuuden koulujen oppimisympäristöjen suunnittelun tueksi. Yhteistyön keskeinen tavoite oli tunnistaa ja ymmärtää tulevaisuuden koulun toimintaan liittyviä keskeisiä kehityssuuntia sekä arvioida nii-den mahdollisia vaikutuksia tulevaisuuden oppimisympäristöjen suun-nitteluun. Yhteistyö poiki kaksi opinnäytetyötä (Timgren, 2013; Vaara, 2013) sekä tieteellisiä artikkeleja (esimerkiksi Nenonen et al, 2013). Haasteena oli kuitenkin se, miten nämä tulokset koottaisiin yhteen ja esitettäisiin siten, että siitä olisi konkreettista lisäarvoa NCC Rakennus Oy:n suunnittelu- ja rakentamistyön kannalta. Ongelmana on raport-tien ja selvitysten pituus sekä se, että niitä ei ehditä lukea eikä tuloksia jalkauttaa. Lopulta päädyttiin laatimaan niin sanottu Design-käsikirja, jossa tutkimuksen keskeisimmät tulokset esiteltäisiin tiivistetysti yhdistäen ne samalla konkreettisiin esimerkkeihin siitä, miten tulokset voisivat käytännössä ilmetä todellisessa ympäristössä. Lisäksi pyrittiin perustelemaan teemoittain, miksi juuri kyseiset tutkimustulokset tulisi ottaa huomioon uusia oppimisympäristöjä suunniteltaessa. Täten Design-käsikirja kiteyttää tulevaisuuden oppimisympäristön tutkimus-hankkeen tuloksia NCC Rakennus Oy:n uusien oppimisympäristöjen suunnittelun ja toteuttamisen tueksi. Design-käsikirja voidaan nähdä myös eräänlaisena yhteisenä keskustelun välineenä ja ajatusten herät-täjänä käyttäjien, kehittäjien, suunnittelijoiden ja rakentajien keskinäi-sessä vuorovaikutuksessa.
248 249Oppiva kampus
Design-käsikirjan kaltaisille työkaluille on tarvetta, sillä laadukkaan tutkimustiedon potentiaali kehittää minkä tahansa organisaation asiantuntijuutta on merkittävä. Usein tutkimustieto esitetään sellaises-sa muodossa, että sen soveltaminen käytäntöön voi tuntua kohtuutto-man raskaalta prosessilta, eikä tiedon muutospotentiaali pääse oikeuk-siinsa. Kysymys on ennen kaikkea ajallisista resursseista: yrityksen kiireisen arjen keskellä uuden informaation käyttöönotto on pystyttävä toteuttamaan mahdollisimman tehokkaasti ja konkreettisesti. Tutki-muslaitoksilla taas on kiire julkaista tieteellisiä tuloksia, eikä tuloksia pystytä avaamaan paremmin sovellettavaan muotoon. Design-käsikir-jan laatiminen tarjoaa yhden ratkaisun edellä kuvattuun ongelmaan. Sen tavoitteena on juuri rakentaa silta, jonka välityksellä yritys voi saada tieteellisen tiedon tukemaan ja kehittämään omaa toimintaansa, kun taas tutkimuslaitos voi samalla kirkastaa, soveltaa ja yleistajuistaa tutkimustuloksiaan. Lisäksi tuskin kukaan Design-käsikirjan valmis-teluun osallistunut voi väittää, että työ käsikirjan parissa olisi vienyt kohtuuttomasti aikaa. Parhaimmillaan tästä muodostuu palautekehä, jossa kumpikin osapuoli kehittyy.
Design-käsikirjan sisältö
Design-käsikirja on järjestetty seuraavasti: siinä kysytään ”Miksi?” sekä ”Mitä?”, ja ehdotukseksi tarjotaan ”Esimerkkejä?”. Osiossa ”Mik-si?” -esitellään lyhyesti teeman mukainen teoreettinen viitekehys, joka päättyy uusimpiin tutkimustuloksiin aiheesta. Tätä seuraava ”Mitä?” -osio sisältää näkemyksiä siitä, miten tutkimustulokset voi näkyä oppilaitoksen arjessa ja miten se tulisi ottaa huomioon uusia oppimis-ympäristöjä suunniteltaessa. Lopuksi ”Esimerkkejä” -osiossa esitellään lyhyesti konkreettisia esimerkkejä siitä, millaisin ratkaisuin tutkimus-tulosten mukaisia painotuksia voidaan ottaa huomioon uusien oppi-misympäristöjen suunnittelussa. Design-käsikirjan teemoittelu noudattaa karkeasti kuvan 1. järjestystä. Lähtökohta uusien oppilaitosten suunnitteluun työssämme on se, että voidaksemme suunnitella onnistuneita oppimisympäristöjä meidän on osattava opetuksen järjestämisessä sekä oppimismenetelmi-en valinnassa ottaa huomioon valinnassa nykyoppijoiden ominaispiir-teet sekä ympärillä vaikuttavat yhteiskunnan vaatimukset ja globaalit
Design käsikirja on parhaimmillaan
osallistujien yhteinen esitys siitä, miksi ja
miten ollaan menossa kohti yhdessä asetettuja
tavoitteita.
”
Kuva 1: Näkökulma kokonaisvaltaiseen pedagogiseen kehittämiseen (Vaara, 2014).
250 251Oppiva kampus
megatrendit. Nämä muodostavat ikään kuin ytimen, jota edistyksel-linen koulu tukee mahdollisimman kokonaisvaltaisesti muun muassa tilaratkaisujen, tietotekniikan, ajanmukaisten toimintatapojen ja tietokäytäntöjen sekä kustannustehokkuuden kautta. Tietokäytännöillä tarkoitamme sellaisia henkilökohtaisia ja sosiaalisia käytäntöjä, jotka liittyvät tiedon käsittelyyn. Toisin kuin muut käytännöt, tietokäytännöt esiintyvät Hakkaraisen (2009) mukaan aina tietyissä tilanteissa, joissa tarkoituksenmukaisesti ja dynaamisesti pyritään edistämään innova-tiivisuutta, tietoa ja ongelmanratkaisua. Koulun toiminta ja fyysiset puitteet tulee siten suunnitella linjakkaasti tukemaan toisiaan yhteisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Tämä edellyttää tietenkin koulun henki-lökunnan ja myös oppilaiden määrätietoista ja suunnitelmallista osal-listamista suunnitteluprosessiin. Osallistamisessa voidaan hyödyntää Design-käsikirjaa yhteisen suunnittelun välineenä sekä menetelmänä esimerkiksi Charrettea (ks. Naaranoja et al, 2014).
Design-käsikirjan on jaoteltu seitsemään teemaan:
Uuden ajan oppijat• Diginatiivit ja teknologia• Kouluviihtyvyys ja hyvinvointi• 21st Century Skills
Ajanmukainen pedagogiikka• Motivaatio, tunteet ja kiinnostus• Aktivoivat, innostavat ja kokonaisvaltaiset oppimismenetelmät
Opetusteknologia• Teknologiavälitteinen vuorovaikutus• Teknologiavälitteinen yhteisöllinen oppiminen
Oppimisorganisaatio toimintaa tukemassa• Organisaation toimintakulttuuri• Koulujen ajanmukaiset käytännöt• Johtaminen
Koulu palveluympäristönä• Ulkoalueet ja liikkuminen• Koulun ruokala• Koulu showroomina• Koulujen monikäyttöisyys• Oppilaat koulun suunnittelijoina
Oppimisympäristön laatutasot• Terveys ja hyvinvointi• Turvallisuus• Terveellinen sisäympäristö
Koulurakennus ja kestävä kehitys• Kestävä kehitys koulurakennuksesta• Elinkaaritaloudellisuus• Rakennussuunnittelun vaikutusmahdollisuudet energiankulutuk-
seen• Paikallinen energiatuotanto• Materiaalitehokkuus• Tilojen kestävä käytettävyys ja siivottavuus• Jätehuolto ja kierrätys, kestävä kehitys koulun arjessa
Design-käsikirja on yhteisen keskustelun
välinen ja ajatusten herättäjä käyttäjien,
kehittäjien, suunnittelijoiden ja
rakentajien keskinäisessä vuorovaikutuksessa.
”
252 253Oppiva kampus
Design-käsikirja johtamisen välineenä
Oppilaitosten tehtävät ovat lisääntyneet ja laajentuneet huomattavasti viimeisten vuosikymmenien aikana, mikä on haastanut etenkin johto-tehtävissä toimivia. Ristiriita johtamisen vaatimusten ja käytettävien resurssien välillä on jo nyt ilmeinen. Koulujohtamisen tasapainottami-nen ja sisäisen yhteisöllisyyden vahvistaminen edellyttää esimerkiksi Karikosken (2009) mukaan johtajuuden hajauttamista, verkostoitu-mista sekä jatkuvaa vuorovaikutusta. Tällainen kehityssuunta yhdessä resurssien rajallisuuden kanssa on johtanut oppilaitoksia kehittämään muun muassa uudenlaisia jaetun johtamisen käytäntöjä (mm. Vaara, 2013), joiden kautta koulun vastuita jaetaan useamman ihmisen hoi-dettavaksi. Jaettu johtaminen edistää työyhteisössä samalla myös tie-don luomisen ja vastavuoroisuuden käytäntöjä, jotka omalta osaltaan kehittävät koulussa osallistumisen ja omistajuuden kulttuuria (Spil-lane, Halverstone & Diamond, 2001). Täten johtamista uudistamalla voidaan muuttaa koko toimintakulttuuria osallistavaan ja kannusta-vampaan suuntaa. Ryymin ja Silander (2012) toteavatkin hyvin, ettei toimintakulttuuria voida muuttaa ilman johtajuuden kehittämistä. Tämä kehitys kannattaa ottaa huomioon, kun suunnitellaan uusia ja uusittavia oppimisympäristöjä osallistavien suunnitteluproses-sien avulla. Koska vallitseva koulukulttuuri nojautuu yhä useammin yhteisölliseen päätöksentekoon ja jaettuun johtamiseen, tulee suun-nitteluprosessiin osallistaa tavalla tai toisella kaikki sellaiset koulun toimijat, jotka ovat motivoituneita kehittämään työympäristöään. Tavoitteena on, että osallistumalla jo suunnitteluvaiheeseen yhteisön jäsenet saadaan mukaan kehittämään niitä toimintoja, joita halu-taan soveltaa uudessa oppimisympäristössä sen valmistuttua. Tämä tarkoittaa myös oppilaiden kuulemista niiden asioiden osalta, jotka koskettavat läheisesti heitä. Vaikka oppilaitoksissa toiminnan ytimessä on edelleen oppija ja oppiminen, on varsinaisen opetustoiminnan ympärillä myös muita merkittäviä toiminnan tasoja, kuten opetus-henkilökunnan jäsenten keskinäinen kollegiaalinen vuorovaikutus, koko yhteisöä koskettava yhteisöllinen toiminta tapahtumineen sekä yhteistyö ja yhteydet ympäröivään yhteiskuntaan. Nämä tasot sisältävät paljon erityyppisiä käytäntöjä (ks. Vaara, 2013), joita voidaan joko edesauttaa tai hankaloittaa tilasuunnittelun kautta. Nämä käytännöt
tulevat ilmi vain osallistamalla käyttäjiä suunnitteluprosessiin riittävän kattavasti. Haasteena laajassa osallistamisessa on kuitenkin yhtenäisen pedagogisen näkemyksen löytäminen eri osallistujaryhmien välille. Kaikkien yksittäisten henkilöiden toiveita kun ei voida ottaa huo-mioon, etenkin kun ne ovat usein ristiriidassa keskenään. Tässä kohtaa Design-käsikirja ja sen sisältöjä avaava mahdollinen yhteinen koulu-tustapahtuma voi luoda perustan keskustelulle kohti yhtenäisempää näkemystä siitä, mihin suuntaan koulua halutaan kehittää. Ajanmukai-seen tutkimustietoon perustuva Design-käsikirja tuo tähän prosessiin keskeisiä käsitteitä, suuntaviivoja sekä tarkistuslistan keskeisimmistä kehityskohteista. Se voidaankin nähdä eräänlaisena esitteenä, joka aut-taa yhteisen ”ostopäätöksen” tekemisessä. Tämän lisäksi se auttaa yhtei-sen lähtökohdan ja kielen oppilaitoksen henkilökunnan, rakentajan ja tutkimuslaitoksen välille. Näin voidaan mahdollisesti vaikuttaa siihen, ettei uusia ratkaisuja mukauteta pelkästään osaksi vanhoja rakenteita ja toimintatapoja, mikä on Ryymin ja Silanderin (2012) mukaan tyypilli-nen virhe uudenlaista toimintakulttuuria rakentaessa. Koska Design-käsikirja tarjoaa ajanmukaisia ja tieteelliseen tutkimukseen perustuvia kehityssuuntia, voidaan sitä käyttää moni-puolisesti toiminnan koordinoinnissa ja suunnittelussa osana työyh-teisön arkea. Design-käsikirjaa voidaan hyödyntää esimerkiksi koulun oman strategian laatimisessa, minkä Huusko ja Haapala (2000) näkevät merkittävänä yhteisöllisen kehittämistyön välineenä. Karikoski (2009) näkee puolestaan koulun oman strategian laatimisprosessin tärkeimpä-nä tehtävänä sitouttaa ja motivoida yhteisön jäsenet työskentelemään yhteisten tavoitteiden mukaisesti. Karikoski (2009) näkee puolestaan koulun strategiatyössä tärkeimmäksi sitouttaa ja motivoida yhteisön jäsenet työskentelemään yhteisten tavoitteiden mukaisesti. Mielenkiin-toinen ja ajankohtainen kysymys on, voitaisiinko Design-käsikirjan tukemana yhdistää uusien oppimisympäristöjen suunnitteluprosessi sekä strategiatyö. Esimerkiksi Karikosken (2009) mukaan strateginen työ voidaan toteuttaa kouluissa seuraavien vaiheiden kautta: 1. lähtö-tila-analyysi, 2. muutostarpeen konkretisointi, 3. visiointi, 4. toiminta-suunnitelman laatiminen, 5. toiminnan käynnistäminen ja jalkauttami-
254 255Oppiva kampus
nen, 6. väliarviointi ja 7. loppuarviointi sekä jatkotoimenpiteet. Samoja vaiheita voitaisiin mahdollisesti hyödyntää suunnitteluprosessissa siten, että uusia ratkaisuja ja strategisia tavoitteita suunniteltaisiin osittain samanaikaisesti yhteistyössä eri tahojen kanssa. Täten varmis-tettaisiin ainakin se, että uusi toimintaympäristö tilaratkaisuineen on linjassa yhdessä laaditun strategian kanssa.
Johtopäätöksiä tutkimuslaitoksen näkökulmasta
Design käsikirjan laatiminen palvelee tutkijan oman asiantuntijuuden kehittymistä sekä tieteellisten tutkimustulosten yleistajuistamista, mikä on usein tulosten onnistuneen jalkauttamisen edellytys. Keskeis-ten tulosten kerääminen tietyn teeman alle, niiden jäsentäminen ja tiivistäminen sekä yhdistäminen konkreettisiin esimerkkiratkaisuihin on haasteellista mutta palkitsevaa ajattelutyötä. Tutkijaa tämä auttaa kirkastamaan omaa tutkimusta sekä sen yhteyttä käytäntöön, mikä on omiaan ohjaamaan koko tutkimustyötä helpommin hyödynnettävään ja selkeämpään muotoon. Käsikirjan laatiminen yhteistyössä auttaa kaikkia osapuolia näkemään toistensa osaamisen sekä löytämään yhtei-siä tapoja hyödyntää tieto-taitoa. Yhteistyö yrityksen ja loppukäyttäjien edustajien kanssa myös auttaa tutkijaa näkemään todellisuuden tarpeet ja realiteetit. Design-käsikirjan kaltaiset julkaisut, joissa tieteellistä tut-kimusta tiivistetään ja yleistajuistetaan sekä yhdistetään käytännön todellisiin tarpeisiin, palvelevat laadukasta suunnittelu- ja toteuttamis-prosessia monella tavalla. Sen tärkein tehtävä on varsin yksinkertainen: tuoda eri tahot yhteen ja antaa heille välineet yhteiselle tavoitteelliselle toiminnalle. Nämä välineet sisältävät tutkimukseen perustuvia kehitys-suuntia tavoitteiden asettamisen perustaksi, käsitteistöä yhteisen kielen muodostamiseksi sekä eri käyttäjäryhmien näkemyksiä keskinäisen ymmärryksen luomiseksi. Täten Design-käsikirja on parhaimmillaan osallistujien yhteinen esitys siitä, miksi, minne ja miten ollaan menossa kohti yhdessä asetettuja tavoitteita. NCC Rakennus Oy:n Design-käsikirjan tapauksessa proses-sista jäi kuitenkin vielä puuttumaan loppukäyttäjien, eli koulun eri
toimijoiden näkemys, käsikirjan laadinnan toteuduttua vain tutkimus-laitoksen ja rakentajan yhteistyönä. Toisaalta loppukäyttäjien ääni tuli kuuluviin epäsuorasti tutkimustulosten myötä, sillä merkittävä osa tut-kimustuloksista perustui opettajien haastatteluihin. Joka tapauksessa jatkon kannalta on ilmeistä, että Design-käsikirjan sisällön onnistunut soveltaminen käytäntöön edellyttää myös loppukäyttäjien osallistamis-ta. Miten ja missä määrin tämä lopulta toteutetaan, on hyvin pitkälti kiinni rakennusprojektin luonteesta ja laajuudesta. Etenkin alussa on tärkeää muodostaa yhdessä raamit prosessille sekä jaksottaa tuleva työskentely Design-käsikirjan parissa, vaikka varsinaiseen valmistelu-työhön eivät aivan kaikki osallistuisikaan.
Kirjallisuus
Hakkarainen, K. (2009). A knowledge-practise perspective on technology-mediated lear-ning. Computer-Supported Collaborative Learning, 4(2), 213-231.
Karikoski, A. (2009). Aika hyvä rehtoriksi. Selviääkö koulun johtamisesta hengissä. Helsin-ki: Yliopistopaino.
NCC Design manual kouluille -koonti. Nenonen, S., Airo, K., Junnonen, J-M., Lonka, K., Vaara, L., Timgren, A., Sandström, N. 1/2014.
Ryymin, E., Silander, P. (2012). Osaamisen johtaminen kouluissa ja oppilaitoksissa. Teoksessa P. Silander, E. Ryymin, P. Mattila (toim.), Tietoyhteiskuntakehityksen strateginen johtajuus kouluissa ja opetustoimessa (27-35). Star-Offset Oy: Helsinki.
Spillane, J. P., R. Halverson, and J. B. Diamond. 2001. Investigating school leadership prac-tice: A distributed perspective. Educational Researcher 30(3), 23–28.
Vaara, L. (2013). Kokonaisvaltaiset oppimisen tilat koulukulttuurin näkökulmasta. Kasva-tuspsykologian pro gradu-tutkielma. Helsingin yliopisto.
Vaara, L., Lonka, L. (2014). What kind of leadership fosters pedagogically innovative school design? Elsevier Procedia – Social and Behavioral Sciences. http://dx.doi.org/10.15405/ejsbs.145.
256 257Oppiva kampus
Yhteissuunnittelun prosessi Charrette
Marja Naaranoja, Pekka Ketola & Olli Niemi
Charretten aikana tilojen käyttäjät, kiinteistön omistajat sekä suunnittelijat ja esimerkiksi museon edustaja neu-vottelevat ja suunnittelevat. Charretten lopputuloksena
on suunnitelma, jonka Charretteen osallistuneet hyväksyvät, koska kaikki ovat saaneet omat näkökulmansa mukaan suunnitelmaan.
258 259Oppiva kampus
Charrette
Charrette on osallistava moniulotteinen suunnittelu- ja neuvottelupro-sessi, jossa hankkeen eri osapuolet, kuten tilojen käyttäjät, hallinnoijat ja suunnittelijat tuottavat yhdessä suunnitteluongelmaan ratkaisuvaih-toehtoja ja jalostavat niistä konkreettisen suunnitelman. Hyvän lop-putuloksen varmistamiseksi on tärkeää saada mukaan erilaisia osaajia ja näkökulmia, sekä toimia prosessin aikana suunnittelun kohteena olevassa paikassa ja oikeassa kontekstissa. Charrettea on hyödynnetty maailmalla esimerkiksi kaupun-kisuunnittelussa sekä arkkitehti- ja rakennesuunnittelussa. Charrettea voidaan hyödyntää sekä yksityisten että julkisten organisaatioiden toiminnan ja toimitilojen kehittämisessä. Charretten kuluessa tilojen käyttäjä tunnistaa toiminnan kehitysalueita ja luo sekä strategisia että käytännön ratkaisuja, kuinka toimintaa tuetaan tilojen avulla. Tässä artikkelissa emme ota kantaa, kuinka osalliset saavat äänensä kuuluviin rakennushankkeen myöhemmissä vaiheissa. Charrette kestää valmisteluineen kokonaisuudessaan 1-4 kuukautta. Suunnittelun ydinosuus toteutetaan 3-7 päivän yhtäjak-soisen tavoitteellisen työskentelyn kuluessa. Työskentely muodostuu 2-3 tunnin intensiivisistä sprinteistä, joiden keskinäinen logiikka on käsikirjoitettu. Tiivistahtinen ja ohjattu työskentely saa tyypillisesti aikaan flow -tilan, joka johtaa haluttuihin tuloksiin. Charrette-prosessia ei kannata tiivistää liian nopeaksi. Ko-kemustemme mukaan Charrette voidaan teknisesti toteuttaa kolmen päivän kuluessa, mutta parhaat tulokset saadaan 4-5 päivän työskente-lyssä. NCI (2011) suosittelee 5-7 päivän työskentelyä.
Miksi Charretten kaltaista prosessia tarvitaan?
Toiminnan sisällön ja kiinteistöjen taloudellisen kehittämisen näkökul-masta on tarpeen ymmärtää tulevaisuuden tarpeita, jotta tiloja ei ole tarpeen muuttaa heti rakennusvaiheen valmistumisen jälkeen. Tyypil-lisesti tiloja joudutaan muuttamaan noin viiden vuoden välein. Tule-vaisuuteen kohdistuvan työskentelyn avulla on mahdollista ymmärtää tulevaisuuden tilatarpeita paremmin ja vähentää muutostarpeita hankkeen myöhemmissä vaiheissa. Charretten hyöty on yhteisen tahtotilan ja siihen liittyvän tiedon nopea tuottaminen toiminnan ja tilojen kehittämiseksi. Yksit-täisten henkilöiden ajatukset hyödynnetään prosessissa ja ideoista ra-kennetaan toimivia kokonaisuuksia ja suurempia oivalluksia. Prosessi edistää paitsi tilojen tehokuutta, myös tiloissa toimivan organisaation kehittymistä, toimintaa ja elinvoimaa. Ilman yhteistä prosessia hyvätkin ajatukset voidaan hylätä ihmisten luontaisen riskien välttämisen vuoksi. Nopea ajattelu johtaa helposti tilanteeseen, jossa nykytila koetaan riittävän hyväksi ja suun-nitteluprosessi ei pääse käyntiin, koska me luontaisesti vastustamme omaan toimintaan vaikuttavia muutoksia (vertaa Kahneman, 2012). Charretteen osallistujat joutuvat ajattelemaan hitaasti ja laajatkin jou-kot haastetaan mukaan hitaaseen ajatteluun, esimerkiksi iteratiivisen työskentelyn ja avointen kritiikkitapahtumien avulla. Tilojen käyttäjät tuntevat toiminnan sisällön ja kehityksen suuntaviivat parhaiten. Ammattilaiset tuovat mukaan rakentamisen ja suunnittelun faktat, trendit, mahdollisuudet ja esimerkkejä muual-la tehdyistä ratkaisuista. Charrettessa suunnitteluasiantuntijat ovat samanarvoisia loppukäyttäjien kanssa. Samalla arkkitehti ja muut suunnittelijat oppivat ajattelemaan ja toimimaan tehokkaasti, uudella äärimmäisen vuorovaikutteisella tavalla. Yhteinen oppiminen mahdol-listuu.
260 261Oppiva kampus
Tapausesimerkki Musica
Musica on Jyväskylän Seminaarinmäen kampuksella oleva musii-kintutkimuksen rakennus. Rakennuksen käytöstä poistuva ravintola haluttiin muuttaa opiskelijoiden 24/7 olohuoneeksi, sekä ympäristöksi, joka tukee oppimisen, opetuksen ja tutkimuksen tarpeita. Rakennuk-seen haluttiin myös musiikkia, onhan kyseessä musiikkitieteiden talo. Rakennus ei nykyisellään millään tavoin kerro mitä, siellä tapahtuu. Osaan tilasta haluttiin sähköistä musiikkia, osaan akustista, lisäksi haluttiin, että ”koko talo soi” - musiikkiklubin ääni kuuluu talon ulkopuolelle.
Ketkä osallistuvat Charretteen?Charrette on lähtökohtaisesti kaikille avoin. Kutsumenettelyllä var-mistetaan kuitenkin, että mukana on niin sanottu kriittinen massa – jokaisessa työvaiheessa on oltava riittävä määrä ihmisiä, jotka pystyvät tuottamaan kulloinkin tarvittavan suunnittelutiedon. Tämän varmis-taminen on tyypillisesti Charretten valmisteluun liittyvä kriittinen toimenpide. Mukaan kutsuttavien henkilöiden valinnassa huomioidaan ne toimijat (1), jotka voivat tuoda parhaimmat ideat ja tarvittavaa tietoa, ja (2) ne, jotka hyötyvät eniten osallistumalla Charretteen. Työvai-heissa tarvitaan erilaista osaamista (Lennertz & Lutzenhiser, 2006) ja toisistaan poikkeavia näkökulmia. Mitä monimuotoisempi ja innostu-neempi osallistujajoukko on mukana, sen parempia suunnittelutulok-sia saadaan. Musican Charrettessa oli mukana muun muassa yliopiston henkilökuntaa, tutkijoita, professoreita, opiskelijoita, arkkitehti, mu-seoviraston edustaja, rakennuttaja, lukiolaisia ja työtavasta ylipäätään kiinnostuneita henkilöitä.
Charretten organisoinnissa käytetään ydintiimejäCharretten tarkoituksena on tuoda suunnitteluprosessiin kaikki ne roolit ja henkilöt, jotka osaamisellaan ja näkemyksillään varmistavat hyvän ja toimivan suunnitelman syntymisen. Tyypillisesti vain alle 10 % osallistujista on kiinteistö- ja rakennusalalta. Koska osallisia on monta, on syytä valita ydintiimiin 4-6 henkilöä, jotka ovat mukana
Charrette mahdollistaa
yhteisen oppimisen”
Mitä Charrette on toimitilojen suunnitellussa?
Toimitilojen suunnittelun motivaationa on usein tilan kehittäminen vastaamaan muuttunutta tai muuttuvaa käyttötarvetta. Charretten alussa käytetään paljon aikaa käyttötarkoituksen ja toiminnan sisäl-lön ymmärtämiseen ja kuvaamiseen, ennen varsinaisen suunnittelun alkua. Tuloksista kiteytyy toiminnan visio ja sen avulla varsinainen suunnitteluongelma. Suunnittelijat, tilan käyttäjät sekä ammattilaiset tuottavat suunnitteluongelmaan ratkaisuvaihtoehtoja yhdessä samassa konk-reettisessa tilassa. Asiantuntijoina ovat tyypillisesti myös sovellusalan, kuten pedagogian asiantuntijoita ja edelläkävijöitä. Suunnitteluongel-man luonne vaikuttaa siihen, kuinka Charrette toteutetaan. Toteutus sisältää kuitenkin aina peräkkäisiä työpajoja, työryhmiä ja aktiivista tiedontasausta ryhmien välillä avoimissa palautetilaisuuksissa. Charrette kerää sekä tilojen käyttäjien että asiantuntijoiden kehittämisajatukset. Niistä muodostetaan nopeasti yhteinen visio ja suunnitelmavaihtoehtoja, jotka huomioivat eri näkökulmia. Olen-naista on ongelmien, kysymysten ja erimielisyyksien ratkaiseminen välittömästi niiden ilmaantuessa. Toiminta eroaa normaalista työpaja-työskentelystä siinä, että prosessin myötä tarkentuvat suunnittelueh-dotukset tuotetaan reaaliaikaisesti yhdessä asiantuntijoiden kanssa. Charrettessa onkin tärkeää työskentelyn ohjaus- ja suunnitteluosaami-sen yhdistäminen.
262 263Oppiva kampus
kaikissa vaiheissa (vertaa Kähkönen ym. 2013). Ydintiimi vastaa Charretten toteutukseen liittyvistä käytännön asioista ja prosessin etenemisestä. Näiden henkilöiden olisi hyvä olla moniosaajia ja innovatiivisia ”tekijöitä”, jotka pystyvät ratkaisemaan käytännön ongelmat ja hyödyntämään yllättävät mahdollisuudet. Ydin-tiimi kerää, jalostaa ja jakaa Charretten aikana saadun ymmärryksen prosessin kuluessa.
OhjausryhmäCharrette -prosessille asetetaan ohjausryhmä, joka määrittelee Char-retten tavoitteet ja arvioi projektin tulokset sekä kustannusarvion että tavoitteiden näkökulmasta. Ohjausryhmässä on tyypillisesti projektin tilaaja, suunniteltavien tilojen edustaja, arkkitehti, sekä käyttäjien edus-tajia. Ohjausryhmän tärkein tehtävä on kirkastaa mahdollisimman tarkasti, mikä on työskentelyn haluttu tulos ja tarkkuustaso.Mikäli Charretten kuluessa havaitaan merkittäviä kysymyksiä tai yllättäviä mahdollisuuksia, ohjausryhmän roolina on ohjata ydintiimiä oikeaan suuntaan. Ohjausryhmä kokoontuu vähintään kolme kertaa noin 1.5 tunnin tapaamiseen. Ennen Charrettea ohjausryhmä asettaa tavoitteet ja hyväksyy toteutussuunnitelman. Toisessa tapaamisessa esi-tellään tuotettu visio ja tilojen käyttöön liittyvät konseptit, ja sovitaan suunnittelulinjauksista. Kolmannessa tapaamisessa prosessin lopussa esitellään rakennussuunnitelma ja arvioidaan projektin tulokset koko-naisuutena.
Alkuperäinen Charrette jakautuu kuuteen vaiheeseenPohjois-Amerikassa käytössä oleva Charrette alkaa (1) julkisella työpajalla, jossa hankkeelle luodaan yhteinen visio. Vision pohjalta (2) suunnittelutiimi luo vaihtoehtoisia suunnitelmia, joista (3) julkinen kokous valitsee parhaan jatkotyöskentelyn pohjaksi. Tämän jälkeen (4) suunnittelutiimi jalostaa suunnitelmaa ja (5) esittelee sen uudelleen käyttäjille. Saatujen kommenttien pohjalta suunnitelmaa vielä (6) tar-kennetaan, arvioidaan kustannuksia ym. vaikuttavuuksia sekä tehdään toimeenpanosuunnitelmat päättäjille (kuva 1). Palautetta haetaan siis aktiivisesti mahdollisimman laajalta ryhmältä. Tärkeänä periaatteena on toiminnan avoimuus ja kaikkien halukkaiden osallistaminen suun-nitteluprosessiin.
Oppimisen tilat -piloteissa Charrettet ovat olleet kolmen - viiden päivän prosesseja. Jokaiseen työvaiheeseen pyritään saamaan ydintii-min lisäksi 20-30 osallistujaa. Prosessi alkaa visiotyöllä siitä, millaista toiminta voisi kohteessa olla 3-5 vuoden, jopa 20 vuoden kuluttua. Visiotyötä seuraa toimintaa palvelevien konseptien kehittäminen. Kon-septien pohjalta luodaan suunnitelmat, joita testataan joko demotilojen tai pienoismallien avulla. Viimeisenä vaiheena on suunnitelmien tarkennus ja suunnitteluun liittyvä päätöksenteko. Charrette korostaa avoimuuden, vuorovaikutuksen ja neuvot-telun merkitystä. Avoimuus ja aktiivinen osallistaminen luovat edelly-tykset ideoiden nopealle kehittymiselle, suunnitelmien laajalle hyväk-synnälle ja myöhemmin tulevien vastalauseiden minimoinnille. Tätä tarkoitusta varten voidaan järjestää prosessin kuluessa mm. Avoimet Ovet –tapahtumia, joissa esitellään suunnitelmia ja kerätään palautetta.
Kuva1 . Charrette –prosessi (NCI 2008)
264 265Oppiva kampus
Visio kuvaa tulevaisuuden tavoitteenVisiotyöskentelyn tehtävänä on tuottaa toiminnan visio ja siitä tuotet-tavat organisaation tulevaisuuteen liittyvät ajatukset: Millaista organi-saation toiminta on tulevaisuudessa? Mitkä ovat organisaation suurim-mat mahdollisuudet? Kyseessä on siis tulevaisuuden ennakointityö. Visiotyöpaja alkaa lyhyillä puheenvuoroilla, joissa tuodaan esiin Charretten tavoitteet ja muutokseen liittyvät mahdollisuudet. Sen jälkeen osallistujat ryhmissä työstävät eri menetelmin tulevaisuuss-kenaarioita ja sitä, mikä on toiveiden mukainen haluttu tulevaisuus. Ryhmät esittelevät työnsä tuloksena syntyneet ajatukset ja ydintiimi tuottaa tuloksista vision kuvauksen (kuva 2).
Toimintaa palvelevat tilakonseptit luodaan ja testataan vision pohjaltaKonseptointi tarkoittaa skenaarioiden ja ideoiden jalostamista suun-nitteluehdotuksiksi. Konseptoinnin apuna on hyödyllistä olla mukana muutamia piirtäjiä visualisoimassa ajatuksia ja ehdotuksia. Työskentely on pääasiassa ryhmissä tapahtuvaa työtä. Konseptoinnin ensimmäisessä vaiheessa visio muutetaan toi-minnan konsepteiksi. Esimerkiksi, kuinka tulevaisuudessa hyödynne-tään vuorovaikutteista verkkoteknologiaa kansanmusiikin opiskelussa. Konseptien pohjalta voidaan luoda tilaan liittyvät tekniset vaatimukset ja muu tarkentava tieto. Konseptoinnin toisessa vaiheessa toiminnan konseptit ja vaati-mukset muunnetaan konkreettisiksi tilasuunnitelmiksi ja tilamalleiksi, muun muassa piirroksina, pienoismalleina ja tilan visualisointeina. Tilamallit ovat suunnitelmia tilan toteutuksesta, kalusteista ja kuvaus siitä mitä tilassa tehdään. Työvaiheen tärkeä elementti on käsillä tekeminen yhdessä ryhmän kanssa, koska työskentely pakottaa mallien tekijät kuvaamaan ja sanoittamaan ajatuksiaan ja yhdistämään niitä konkreettisesti muiden ajatuksiin (kuva 3). Musica työpajassa tuotettuja tilakonsepteja olivat esimerkiksi avoin opetustila, kahvila, akustisen musiikin esiintymislava ja musiikin tutkimuksen näyttelytila. Konseptivaiheen lopussa toteutetaan asiantuntija-arviointi, johon kutsutaan 5-8 henkilöä, joiden näkemys ja ajatukset koetaan hyödyllisiksi ja halutaan kuulla. Asiantuntija-arvioinnin tekijät ovat
Kuva 2. Visiotyöpajassa siirrytään esittelyistä ryhmien työskentelyyn
Kuva 3. Konseptointivaiheen ryhmätyötä
266 267Oppiva kampus
ensisijaisesti sellaisia henkilöitä, jotka eivät ole osallistuneet Charret-te–työskentelyyn, vaan pystyvät arvioimaan tuloksia neutraalisti ja objektiivisesti. Menetelmänä toimii esimerkiksi heuristinen arviointi. Heuristisen eli kokemukseen perustuvan arvioinnin avulla pyritään löytämään kehitystä vaativat alueet kiinnittämällä huomiota tilan rakentamisen haasteisiin ja/tai tilan käytössä esiin tuleviin ongelmiin.
Päätöksenteko päättää CharrettenCharretten tulokset kehitetään nopeassa tahdissa, tyypillisesti yön aikana, päätöksenteon tueksi. Prosessin viimeisenä päivänä tehdään tarkentavaa suunnittelua ja suunnittelupäätöksiä. Päätöksentekovai-heen ryhmässä ovat muun muassa arkkitehti, tilojen omistajien ja käyttäjien edustajat sekä rakennuttamisen asiantuntijat. Ryhmä asettaa konkreettiset rakentamisen suuntaviivat, joiden perusteella suunnittelu jatkuu Charretten jälkeen. Päätöksenteko tarkoittaa konkreettisia suunnittelupäätöksiä ja valintoja, jotka tehdään nopeassa tahdissa. Tässä vaiheessa tarkistetaan vielä kustannusarviotakin. Päätösten jälkeen arkkitehti tuottaa välittö-mästi ensimmäisen version kokonaissuunnitelmasta.
Tuloksia arvioidaan mahdollisimman laajastiOsallistamisen prosessin on jatkuttava myös suunnittelun loppuvai-heissa. Suunnittelutuloksille halutaan monipuolista ja mahdollisimman laajaa palautetta, jotta seuraavan vaiheen päätöksentekijöillä ja kehit-täjillä olisi laaja tietoaineisto käytettävissään päätöksenteon tukena ja suunnitteluaineistona. Työskentelyn päätteeksi voidaan järjestää Avoimet Ovet -tilai-suus, jonne kutsutaan mahdollisimman laaja joukko ihmisiä, esimer-kiksi tulevia käyttäjiä ja VIP-vieraita, arvioimaan ja kommentoimaan tuotettuja suunnitelmia ja ehdotuksia. Arviointia voidaan tehdä myös koekäyttämällä rakennettuja demotiloja. Musican Charrettessa suunnitelmia konkretisoitiin ra-kentamalla nopeasti luovilla ratkaisuilla demotila. Demossa kuvattiin tilankäyttöön liittyviä ratkaisuja ja yksityiskohtia. Tällaisia olivat mm. esiintymislava, tilan korotukset, lattiaan ja seiniin merkityt alueet sekä visualisoinnit. Tilaa elävöitettiin lisäksi erilaisilla opiskelija-aktivitee-teilla, musiikki- ja opiskeludemoilla, jotka havainnollistivat tilan uusia käyttötapoja.
Kuva 4.Tuloksia mallinnetaan esim. muovailuvahasta tehtyjen pienoismallien avulla
268 269Oppiva kampus
Charretten piirteitä ovat nopeus ja tiivis työskentely osallisten keskenCharrette -prosessi on nopea, luova ja intensiivinen. Luova ryhmätyö-prosessi sisältää teorian mukaan seuraavat vaiheet: (1) valmistautumis-vaihe, (2) ongelmanratkaisutehtävän saaminen tai muotoileminen, (3) vaihtoehtojen kehittely, (4) hautumisvaihe ja (5) vaihtoehtojen valinta (vertaa Koski ym. 2014). Nämä vaiheet toteutuivat pilottiprojekteissa hyvin ja osallistujat olivat tyytyväisiä jälkikäteenkin työn tuloksiin.Tiiviin prosessin aikana osallistujat pitävät yhteyttä henkilöstä riip-puen esimerkiksi sosiaalisen median kautta. Näin osallistujaryhmien taustajoukot kykenevät tarvittaessa osallistumaan prosessiin. Avoin suunnitteluprosessi mahdollistaa myös sen, että kuka tahansa voi milloin tahansa osallistua työskentelyyn. Suunnittelusprintit sisältävät usein työvaiheet: ideointi, konseptointi, esittely ja ideoiden yhdistäminen. Jokaiseen työskente-lyvaiheeseen on sisäänrakennettuna mahdollisuus kritiikkiin viimeis-tään esittelyvaiheessa. Lisäksi yhdistettyjä tuotoksia on mahdollisuus arvioida avoimissa palautetilaisuuksissa. Avoimen kritiikin on kyettävä nopeasti kertomaan mielipitei-tään, sillä prosessin varaama aika kritiikille on lyhyt. Kritiikkitilaisuuk-sissa läsnäolijat testaavat nopean ajattelun keinoilla, voivatko hitaan ajattelun tuottamat ajatukset toimia. Erimielisyydet ja ristiriitaisuudet pyritään ratkaisemaan välittömästi niiden ilmaannuttua, jotta suunnit-telu voi edetä tehokkaasti.
Miksi Charrette toimii?Charrette on tehokas, koska se liittää paikallisen ymmärryksen, hiljaisen tiedon, huolet ja arvot ulkopuoliseen asiantuntemukseen. Sen avulla muodostetaan rikastava yhteisö, joka etsii kysymyksiä ja luo vastauksia. Charrette on yksinkertaisesti prosessi, joka auttaa yhteisöä löytämään toimivan ratkaisun. Charretten osallistujat muodostavat yhdessä asiantuntijajou-kon, joka oppii toisiltaan ja näin ryhmän työn tulos on enemmän kuin yksittäisten jäsenten osaamisen summa. Prosessi haastaa osallistujat luovaan prosessiin oppimaan aiempien toimintatapojen virheistä yhdessä. Tämä uusien näkökulmien oppiminen mahdollistaa asioiden tekemisen totutusta poikkeavalla tavalla. Tämä innostaa arkkitehtia ja
muita läsnäolijoita pohtimaan uusia ratkaisuja. Charrette ohjaa tehokkaaseen ajankäyttöön. Tietäessään ennalta tarjolla olevan ajan ja ongelman laajuuden, osallistujat haluavat tuoda esille ajatuksensa selkeästi. Vain harvoilla on käytännössä mahdollisuus osallistua 3-7 päivän mittaiseen prosessiin kokonaisvaltaisesti. Toiminta onkin suunniteltu siten, että tapahtumaan on mahdollista osallistua 2-3 tunnin osuuksissa. Useimmat osallistujat, ydintiimin lisäksi, ovat tästä huolimatta mukana 1-2 päivää. Tämä dynamiikka mahdollistaa kokonaisuuden toimimisen, vaikka ihmiset vaihtuvat. Ydintiimi työs-kentelee Charretten kuluessa päivittäin noin 16-20 tuntia varmistaen, että kunkin päivän alussa edellisen päivän tuotokset ovat valmiina jatkokehitykseen. Charrettessa tuotetaan sekä hyödyllistä että ns. hyödyttömältä vaikuttavaa tietoa. Kaikki tieto kirjataan kuitenkin ylös, joten sitä voidaan myöhemmässä vaiheessa käyttää hyväksi. Charretteen osallistuneet arkkitehdit ovat pilottihankkeissa nauttineet toiminnan tehokkuudesta. Charretten ohjaajat auttavat asettamaan ratkaistavan ongelman huolellisesti ja ohjaavat jakamaan sen osiin. Eri tavalla ajattelevien ihmisten kanssa keskustellen ideat hioutuvat.Charrette -prosessissa pyritään tietoisesti flow -kokemuksen synnyttä-miseen:• Toiminnan tavoitteet ovat selkeitä ja harmonisia. Tiedämme koko
ajan, mitä seuraavaksi pitää tehdä.• Toiminnasta saa välitöntä palautetta.• Tehtävän haasteellisuus ja toimijan taidot ovat keskenään tasapai-
nossa.• Toiminta ja tietoisuus yhdistyvät ja keskittyminen suuntautuu
täydellisesti käsillä olevaan tehtävään.• Häiritsevät tekijät jäävät tietoisuuden ulkopuolelle.• Epäonnistumista ei pelätä.• Itsetietoisuus katoaa, emme välitä mitä muut ajattelevat.• Ajantaju hämärtyy, koska toiminta on niin intensiivistä.• Toiminta ja tekeminen on itsetarkoituksellista. Toimija ei tarvitse
mitään toiminnan itsensä ulkopuolista käynnistäjää tekemisen ylläpitämiseen. (Csikszentmihalyi, 1996).
270 271Oppiva kampus
Kun flow on saavutettu, vauhti pidetään yllä huolehtimalla mm. sokeritasapainosta, nesteytyksestä ja energiatasosta, sekä rytmittämällä työskentelyä sopivasti. Ketään ei tarvitse erikseen kehottaa sulkemaan puhelimia tai tietokoneita, vaan jokainen ymmärtää luontaisesti tilan-teen vaatiman keskittymisen tarpeen. Charrette toimii myös avoimessa ympäristössä, joka on olennaista kun suunnitellaan avoimia ja julkisia tiloja oikeassa kontekstissa (vertaa Design Charrette, 2011).
Toimiko Charrette?Hankkeeseen osallistuneiden asiantuntijoiden mukaan prosessi tuotti hyviä ajatuksia: asiat loksahtivat paikalleen, epämukavuusalueelle me-neminen ja yllätykset auttoivat tuottamaan uusia tuloksia, odotukset ylittyivät, muutos otetaan hyvin vastaan ja saatiin hyvä tulos.Arkkitehtien kommenttien mukaan Charrette innostaa ja tuottaa luovia uusia ajatuksia suunnitteluun. Käyttäjät ovat iloisia siitä, että heidän ajatuksensa ja ideansa näkyvät suoraan suunnitelmissa ja näin he voivat vaikuttaa suunnitelmiin. Osallistava kehitysprosessi on usein yllättävä ja positiivinen kokemus, jota halutaan jatkaa muissakin hankkeissa. Rakennushankkeen myöhemmissä vaiheissa on vielä tämän jälkeen varmistettava, että loppukäyttäjien ääni kuuluu. Myöhemmin joudutaan usein karsimaan kustannussyistä suunniteltuja ominaisuuk-sia. Karsintaa tulisi tehdä osallistavilla menetelmillä, jotta toiminnan näkökulma ja prioriteetit eivät unohdu. Tyypillisesti lisäksi hankkeen edetessä loppukäyttäjät oppivat mahdollisuuksista ja haluavat olla mukana muutoksista päätettäessä.
Johtopäätökset
Charrette tarjoaa tehokkaan työvälineen toiminnan ja uusien toimin-taympäristöjen kehitykselle. Menetelmä haastaa perinteiset suunnit-telumenetelmät. Musican kehityksessä, sekä useissa vastaavissa on testattu Charretten toimivuutta ja todettu sen nopeuttavan kehitystä ja parantavan suunnittelun laatua. Charrettea käyttääkseen tilojen kehittäjien on uskallettava hyödyntää uutta erilaista menetelmää ja tutkittava sen toimivuutta.
Charrettesta on tarjolla lukuisia dokumentoituja tapausesimerkkejä.Charretteen liittyvää tietoa ja esimerkkejä onkin syytä kerätä, jalostaa ja järjestää aiheeseen liittyvää koulutusta erilaisilla foorumeilla. Vaikka Charrette menetelmänä on tunnettu, ammattisuunnittelijoilla ja alan kouluttajilla on aiheesta huomattavan vähän tietoa. Pilotit ovat osoittaneet, että tarvitaan eripituisia menetelmiä. Charrette koetaan usein liian paljon ponnistelua vaativaksi. Charrette -konsulteilla on siten oltava mahdollisuus valita kuhunkin tilanteeseen sopiva prosessi myös prosessin pituuden näkökulmasta. Merkittävä ke-hityskohde on myös Charrette -prosessin kehittäminen suomalaiseen toimintaympäristöön sopivaksi. Tämä tapaustutkimus ei vielä selvittänyt Charretten vaiku-tuksia myöhempiin vaiheisiin. Tutkijoita haastetaankin selvittämään Charretten vaikutuksia toimintaan myöhemmissä vaiheissa ja kehit-tämään osallistuvia menetelmiä myös hankesuunnittelun jälkeisiin vaiheisiin. Lisäksi on tarpeen verrata ns. normaalia ja Charretten mukaista prosessia kiinteistökehityksen ja toiminnan näkökulmista sekä miten prosessi vaikuttaa eri ammattiryhmien, erityisesti arkkiteh-din toimintaan.
KirjallisuusCsikszentmihalyi, M. (1996), Creativity: Flow and the psychology of discovery and inven-tion. New York: Harper.
Kahneman D. (2012), Ajattelu nopeasti ja hitaasti. (Suom. Kimmo Pietiläinen). Helsinki: Terra Cognita.
Koski, J., Tuominen, S., & Kärkkäinen, I. (2004), Luovan ajattelun käsikirja. Kuinka ideat syntyvät. Porvoo : WS Bookwell.
Kähkönen, K., Keinänen M. & Naaranoja, M. (2013), “Core project teams as an organizatio-nal approach for projects and their management”, Procedia-Social and Behavioral Sciences 74 (2013): 65-72.
Lennertz, B. & Lutzenhiser, A. (2006), The Charrette Handbook. American Planning Association. Chicago IL, USA.
Leonard-Barton, D. & Swap, W. (1999). When Sparks Fly, Boston: Harvard Business School Press
NCI (2008), Meaningful Public Involvement: Charrettes for Sustainable Communities, http://www.charretteinstitute.org/public/NAR_charrettes_v2-2.ppt, katsottu 5.4.2014.
NCI (2011), National Charrette Institute Charrette System. National Charrette Institute 2001, http://www.charretteinstitute.org/charrette.html, katsottu 5.4.2014.
272 273Oppiva kampus
Oppimistilojen osallistavan yhteissuunnittelun odotetaan vai-kuttavan positiivisesti 1) suunnitteluun, 2) kouluyhteisön toimintakulttuuriin sekä 3) opettamisen ja oppimisen tapoihin.
Parhaimmillaan yhteissuunnittelu edistää organisaation oppija- ja oppi-mislähtöisyyttä ottamalla oppimistilojen suunnitteluun mukaan tilojen todelliset käyttäjät, kuten oppilaat ja opettajat. Tämä on kuitenkin useim-miten helpommin sanottu kuin tehty. Tässä artikkelissa tarkastelemme miksi, kenen kanssa ja millä tavoin oppimistiloja suunniteltiin Jyväskylän normaalikoululla. Esitämme myös muutamia projektin aikana kohtaa-miamme haasteita ja kerromme, kuinka selvisimme niistä. Lopuksi esit-telemme projektissamme yhteissuunnittelun kautta saavutettuja hyötyjä.
Oppimistilojen yhteissuunnittelua – opiskelijat aktiivisina osallistujina
Tiina Mäkelä, Anette Lundström & Inka Mikkonen
274 275Oppiva kampus
Miksi yhteissuunnitteluprojekti toteutettiin?
Lisääntynyt ymmärrys fyysisen ympäristön vaikutuksista ja yhteydestä oppijoiden sitoutumiseen, tunteisiin, hyvinvointiin, osallistumiseen ja oppimistuloksiin on kasvattanut kiinnostusta rakentaa ja uudistaa kou-lurakennuksia ja oppimisen tiloja. Oppimistilojen odotetaan edistävän oppijakeskeistä tiedonrakentamista samoin kuin elinikäistä ja elämän-laajuista niin sanottujen 2000-luvun taitojen oppimista (luovuus, kriit-tinen ajattelu, päätöksenteko, oppimaan oppiminen, kommunikointi, yhteistoiminta, IT-taidot, informaation lukutaito, kansalaisuus, elämä ja ura sekä henkilökohtainen ja sosiaalinen vastuuntunto). Kiinnostus-ta elinikäiseen oppimiseen pyritään herättelemään sitouttavilla, posi-tiivisia tunteita synnyttävillä ja hyvinvointia edistävillä ympäristöillä. Myös lisääntynyt mobiililaitteiden oppimiskäyttö ja yhteistoiminnalli-nen oppiminen haastavat kehittämään uudenlaisia tilaratkaisuja. Aulat, käytävät ja jopa koulujen pihat nähdään nyt potentiaalisina oppimisti-loina koulurakennuksia uudistettaessa. Suomalaisessa koulutusjärjestelmässä normaalikoulut (pe-ruskoulut ja lukiot, joissa opettajaopiskelijat suorittavat opettajahar-joittelunsa) ovat tärkeä osa opettajankoulutusta tarjoavia yliopistoja. Näissä kouluissa kehitetään ja testataan innovatiivisia opetus- ja oppimiskäytänteitä tiiviissä yhteistyössä kasvatustieteellisten tiede-kuntien henkilöstön sekä muiden koulutuksen alan asiantuntijoiden kanssa. Myös opettajaopiskelijoiden joustavuuden ja sopeutumiskyvyn nähdään tukevan käytänteiden muuttumista sekä harjoittelukouluissa että laajemmin koko Suomessa niissä kouluissa, joihin opettajaopiske-lijat valmistumisensa jälkeen päätyvät. On siksi erityisen tärkeää, että normaalikoulujen fyysiset, virtuaaliset, sosiaaliset ja henkilökohtaiset tilat ovat ajanmukaiset ja heijastelevat uusimpia kasvatuksellisia tuulia. Nämä taustatekijät mielessä Jyväskylän yliopisto (Agora Center) ja Jyväskylän Normaalikoulu ehdottivat keväällä 2012 demo-tilaa RYM Oy:n Sisäympäristöt-ohjelmaan. Tavoitteena oli suunnitella uudelleen koulun luonnontieteen luokka ja sitä ympäröivä aula. Suun-nitteluprosessin aikana opittuja asioita haluttiin hyödyntää laajem-missa sekä tässä koulussa että muualla toteutettavissa tilamuutoksissa.
Demon tärkeimmät tavoitteet olivat• muuttaa luonnontieteen luokka ja sitä ympäröivä aulatila inspiroi-
vaksi, stimuloivaksi ja viihtyisäksi teknologian käyttöä tukevaksi, 2000-luvun oppimisen mahdollistavaksi oppimistilaksi, ja
• yhdistää formaali luonnontieteiden ilmiölähtöinen oppiminen informaaliin oppimiseen ja luoda näin mahdollisuuksia ajasta ja paikasta riippumattomien oppimisprosessien jatkumolle.
Nykyiset kasvatukselliset ajatukset oppimisen kaikkiallisuudesta ja op-pimisesta luokkahuoneen ulkopuolella sopivat yhteen käytännöllisen tavoitteen kanssa: luonnontieteen luokan vieressä sijaitsevan aulatilan käytettävyyttä ja käyttöä haluttiin lisätä. Aulatilan nähtiin tarjoavan mahdollisuuksia luokkahuoneen seinien ulkopuolella tapahtuvalle ryhmätyöskentelylle sekä omaehtoiselle ja -toimiselle oppimiselle. Osallistava yhteissuunnittelu, joka tässä yhteydessä ymmärre-tään hyvin laajasti erilaisten sisäisten ja ulkoisten sidosryhmien kanssa yhteistyössä tehtäväksi suunnitteluksi, valittiin päälähestymistavaksi tähän projektiin, koska sen toivottiin vaikuttavan positiivisesti sekä itse 1) suunnitteluun, mutta myös 2) koulun toimintakulttuuriin ja 3) opettamisen ja oppimisen tapoihin. Esimerkkinä paremmasta suun-nittelutuloksesta, osallistava yhteissuunnittelu auttaa ymmärtämään paremmin käyttäjien tarpeita ja toiveita, mikä voi parantaa tilojen käytettävyyttä. Demokraattisen organisaatiokulttuurin edistäminen on taas esimerkki yhteissuunnittelun vaikutuksista toimintakulttuuriin. Kolmanneksi yhteissuunnittelua voidaan käyttää uusien opettamisen ja oppimisen tapojen kehittämiseen: Yhteistyöprojekti on jo itsessään sitouttava, koulun ulkopuoliseen todellisuuteen yhdistyvä 2000-luvun taitojen harjoittelun mahdollistava oppimiskokemus. Lisäksi yhteisesti suunniteltujen ratkaisujen parempi hallinta ja niitä kohtaan koettu omistajuuden tunne voi parhaimmillaan johtaa tilojen tehokkaam-paan ja monimuotoisempaan käyttöön, ja sitä kautta tukea parempien oppimistulosten saavuttamista.
276 277Oppiva kampus
Kenen kanssa ja miten yhteissuunnitteluprojekti toteutettiin?
Jyväskylän yliopisto (Agora Center) ja Jyväskylän Normaalikoulu koordinoi ja toteutti yhteissuunnitteluprojektin Suomen yliopisto-kiinteistöt Oy:n kanssa. Projekti keräsi yhteen useita sisäisten (koulun johto, opettajat, opettajaopiskelijat ja opiskelijat) ja ulkoisten (arkkiteh-dit, rakennuttaja, tutkijat, yhtiöt jne.) sidosryhmien edustajia. Nyky-kasvatuksellisen oppija- ja oppimislähtöisyyden hengessä, annoimme opiskelijoille avainroolin oman oppimisensa ja oppimisympäristönsä suunnittelussa. Opiskelijoiden osallistumisen lisäksi myös muille tärkeille käyttäjäryhmille, kuten opettajille ja opettajaopiskelijoille, tarjottiin runsaasti mahdollisuuksia vaikuttaa suunnitteluun. Kuva 1 tiivistää projektin iteratiivisen prosessin.
Projekti eteni vaihteittain:1. Viitekehyksen pilotointi (kevät ja alkusyksy 2012): Alustavaa suun-nitteluviitekehystä testattiin ensin neljän opiskelijaryhmän kanssa. Opiskelijoiden käsityksiä hyvistä oppimisympäristöistä kerättiin suunnittelutyöpajoissa, jotka koostuivat- verkkokyselystä (aiheeseen johdatteleva tehtävä),- pienoismallin rakentamisesta ryhmätyönä (generatiivinen tehtävä) ja- ryhmäkeskusteluista (pohdinta).Nämä pilotit tarjosivat ensitietoa lopullisen yhteissuunnitteluprojektin sisällöllisiin ja menetelmällisiin kysymyksiin.
2. Konkreettisten tavoitteiden ja toimintatapojen määrittely (kevät ja alkusyksy 2012): Pilottien jälkeen linjasimme tutkimukselliset tavoit-teet yhteen koulun toiminta-ajatuksen, vision ja konkreettisten kehit-tämistavoitteiden kanssa. Kun oli sovittu, että uudistukset koskisivat enimmäkseen lukiolaisten käytössä olevia tiloja, aloimme rekrytoida lukio-opiskelijoita yhteissuunnitteluprojektiin. Koska näytti siltä, että emme saisi riittävästi opiskelijoita mukaan ylimääräisenä aktiviteet-tina tarjoamaamme yhteissuunnitteluun, sovimme että opiskelijat, jotka olivat aikeissa suorittaa kuvataiteen kurssin Ympäristö, paikka ja tila (n=29), voisivat opiskella kurssin joko perinteisellä tavalla tai tutkijoiden ohjaamana yhteissuunnitteluprojektina (38h). Kuvataiteen opiskelijaryhmää pyydettiin ensin täyttämään aiheeseen johdatteleva-na tehtävänä aiemmin pilotoitu verkkokysely oppijoiden käsityksistä hyvästä oppimisympäristöstä. Tämä innosti 11 opiskelijaa mukaan yhteissuunnitteluprojektiin.
3. Yhteissuunnitteluprojektikurssin toteutus (38 h, syyslukukausi 2012): Kurssin alussa opiskelijoita valmisteltiin suunnitteluun muun muassa- käyttämällä keskustelun pohjana inspiroivia kuvia ihanteellisista oppimistiloista, ja- pyytämällä ottamaan valokuvia tiloista, jotka heistä kaipasivat paran-nusta (katso kuva 2, Ennen).Tämän jälkeen opiskelijat uppoutuivat tutkimaan ja luomaan aiheesta
Kevät 2012 Syksy 2012 Kevät 2013 Syksy 2013
4. Opiskelijoiden
palautteen kerääminen
1. Viiteke-hyksen
pilotointi
3. Yhteis-suunnittelu-projektin toteutus
2. Konkreettisten tavoitteiden ja
menettelytapojen määrittely
7. Ammattilaisten suunnitelmien
arviointi
6. Tiedottaminen suunnittelijoille
9. Toistetta-vuuden testaus
KORJAUSTYÖT
5. Opiskelijoiden suunnitelmien ja
palautteen arviointi
8. Vaikutusten
arviointi
Kuva 1. Projektin eteneminen
278 279Oppiva kampus
yhteistä ymmärrystä esimerkiksi- tekemällä haastatteluvierailuja lähialueen vastikään uusittuihin kouluihin,- vierailemalla huonekaluliikkeessä ja keskustelemalla sisustussuunnit-telijan kanssa,- etsimällä tietoa Internetin välityksellä , ja- käyttämällä blogia tiedon jakamiseen ja yhdessä uusien ideoiden luomiseen (ks. http://2012ideafactory.blogspot.com.es/2012_09_01_archive.html).Yhteissuunnitteluprojektikurssin lopputuotokseksi opiskelijat loivat neljä tilasuunnitelmaa, jotka sisälsivät tilojen 3D-mallinnokset sekä väri-, kalustus- ja teknologiasuunnitelmat (Kuva 2. Opiskelijoiden suunnitelmat).
4. Opiskelijoiden kirjallisen palautteen kerääminen (loppuvuosi 2012): Projektikurssi huipentui näyttelyyn, jossa muilla lukiolaisilla oli mah-dollisuus äänestää suosikkisuunnitelmaansa ja ilmaista mielipiteensä kirjallisessa muodossa. Opiskelijat (n=175) vierailivat näyttelyssä ohjaajiensa kanssa viikoittaiseen ryhmänohjaukseen varatun tunnin aikana.
5. Opiskelijoiden suunnitelmien ja palautteen arviointi (alkuvuosi 2013): Opiskelijoiden suunnitelmat ja opiskelijoiden ehdotukset esiteltiin opettajille ja opettajaopiskelijoille osana opettajien viikoittais-ta kokoontumista. Tässä tapaamisessa arvioitiin ensin opiskelijoiden ideoita, jonka jälkeen osallistujat saivat tilaisuuden esittää omia ehdo-tuksiaan. Tämän lisäksi opettajaopiskelijoita innostettiin osallistumaan projektiin heille tarjottiin mahdollisuus tehdä opinnäytetyö osana tutkimushanketta.
6. Tiedottaminen suunnittelijoille (kevät 2013): Sekä opiskelijoiden että muiden oppimisyhteisön jäsenten ehdotukset analysoitiin, ja niistä tehty yhteenveto toimitettiin ammattilaissuunnittelijoille, jotka oli valittu vastaamaan tilan lopullisesta suunnittelusta.
7. Ammattilaissuunnitelmien arviointi (kevät 2012): Ennen muutosten toteuttamista projektiin osallistuneilla tahoilla oli vielä mahdollisuus
perehtyä lopullisiin ammattilaisten tekemiin suunnitelmiin ja arvioida suunnittelua omasta näkökulmastaan . Tilojen uudistaminen käynnistyi kesällä 2013, kun suunnitelmaan oli tehty viimeisimmät tarkennukset. Muutostyöt saatiin valmiiksi syyslukukauden 2013 alussa (katso kuva 2. Jälkeen).
8. Vaikutusten arviointi (aloitettu syksyllä 2013): Yhteissuunnittelupro-jektin aikana arvioimme jatkuvasti prosessia itse- ja vertaisarvioinnin sekä ulkopuolisilta asiantuntijoilta saatujen palautteiden perusteella. Varsinainen, vielä käynnissä oleva, yhteissuunnitteluprosessien ja oppimistilaratkaisujen vaikuttavuusarviointi koostuu (a) uusien tilojen todellisen käytön videoanalyysista ja havainnoinnista ja (b) tiloja käyt-täville lukiolaisille suunnatusta tyytyväisyyskyselystä (verkkokysely). Kyselyssä pyysimme opiskelijoita, esimerkiksi arvioimaan- uutta oppimistilaa/aulaa asteikolla 1–10,- oliko heidän näkökulmansa ja toiveensa otettu huomioon tilasuun-nittelussa (miksi/miksi ei), ja- oliko uusi tila heidän mielestään muuttanut opettajien työtapoja (miksi/miksi ei).Projektin sisäisen arvioinnin lisäksi eurooppalaisten koulujen elini-käisten avaintaitojen kehittämishankkeiden tunnistamiseen ja ana-lysoimiseen keskittyvän KeyCoNet-verkoston edustajia kävi tiloissa videoimassa ja haastattelemassa projektin eri sidosryhmien edustajia (ks. http://keyconet.eun.org/finland-video).
9. Prosessin toistettavuuden testaus: Tulevaisuuden toiveenamme on voida testata projektin tulosten siirrettävyyttä toistamalla yhteissuun-nitteluprosessi sekä suomalaisissa että ulkomaalaisissa konteksteissa. Yhteissuunnittelutyöpajoja on jo pilotoitu loppusyksystä 2012 yhdessä espanjalaisessa koulussa.Vaikka projekti etenikin kiitettävästi vaiheesta toiseen, kohtasimme sen aikana myös monia yhteissuunnittelulle tyypillisiä rajoitteita ja haastei-ta. Taulukko 1 kokoaa näitä haasteita mutta myös esittelee, kuinka ne ratkaisimme.
280 281Oppiva kampus
Oppimistilojen yhteissuunnittelu
loppukäyttäjien kanssa paransi suunnittelua, edisti
osallistavaa toimintakulttuuria ja kehitti uudenlaisia oppimis-
ja opettamistapoja.
Kuva 2. Vertailu tiloista ennen ja jälkeen uudistuksen sekä kuvia opiskelijoiden suunnitelmista
282 283Oppiva kampus
Mitä yhteissuunnittelulla saavutettiin?
Käynnissä olevan vaikuttavuusarvioinnin alustavat tulokset osoittavat, että pääkäyttäjien, erityisesti opiskelijoiden osallistaminen suunnit-teluun on vaikuttanut positiivisesti 1) suunnitelmaan, 2) toiminta-kulttuuriin sekä 3) opettamisen ja oppimisen tapoihin. Ensinnäkin, tilasuunnitelman onnistuneisuudesta kertoo muun muassa suhteellisen korkeat arvosanat opiskelijoiden tyytyväisyyskyselyssä (Kuva 3. n=82) sekä aulatilan lisääntynyt käyttö opetuksessa ja välituntisin. Näemme, että loppukäyttäjien osallistuminen suunnitteluun auttoi myös varo-maan liian radikaaleja muutoksia. Uusissa tiloissa yhdistellään sujuvas-ti opettajajohtoisia, oppijalähtöisiä, yhteistoiminnallisia ja teknologiaa hyödyntäviä opettamisen ja oppimisen tapoja. Yhteissuunnittelussa opiskelijoilla oli erityisen tärkeä rooli kokonaisvaltaista hyvinvointia edistävien ja oppimiseen soveltuvien tilaratkaisujen suunnittelussa. Opettajat taas auttoivat ymmärtämään tilavaatimuksia yksityiskohtaisista pedagogisista ja oppiainekohtaisista näkökulmista. Opettajat myös kehittivät edelleen joitakin opiskelijoi-den ideoita (esimerkiksi väriä vaihtavien lamppujen käyttö väriopin opettamiseen). Lisäksi, yksi opettajaopiskelija osallistui osaltaan hank-keeseen tekemällä opinnäytteen tieto- ja viestintätekniikan käytöstä kemian opetuksessa. Toiseksi, organisaatiokulttuurillisten vaikutusten näkökulmas-ta tarkasteltuna, osallistava yhteissuunnittelu ja päätöksenteko näyt-tävät vähentäneen muutosvastarintaa. Kaikki eivät kuitenkaan olleet tyytyväisiä ratkaisuihin, kuten luokan lattian tasoittamiseen (Kuva 2. Ennen), koska sen koettiin huonontavan näkyvyyttä opettajaan. Joista-kin kriittistä ja lukuisista epävarmoista mielenilmauksista huolimatta, 43 prosenttia opiskelijoiden tyytyväisyyskyselyn vastaajista koki, että opiskelijoiden näkemykset oli huomioitu lopullisessa suunnitelmassa (Kuva 4). Näemme tämän osoituksena siitä, että opiskelijoiden osal-listumista ei nähty yleisesti teennäisenä ja keinotekoisena vaan aitona ja todellisena yhteissuunnitteluna. Luonnollisesti, projektiin aktiivi-semmin osallistuneilla henkilöillä oli parempi käsitys kokonaisproses- Taulukko 1: Projektin aikaiset haasteet, rajoitteet ja ratkaisumallit.
Rajoite Haaste Ratkaisumallimme 1. Aika Tiedon hankkiminen ja
tiivistäminen rajallisessa ajassa
Runsassisältöisen aineiston keräämisen ja analysoinnin (haastattelut, visuaalinen data) yhdistäminen nopeiden menetelmien käyttöön (numeroarvioinnit, muistilistat)
2. Raha Rakenteellisten muutosten, kalusteiden ja teknologian kohonneet kustannukset
Vaiheittainen suunniteltujen muutosten toteuttaminen alkaen kaikkein relevanteimmista ja halutuimmista muutoksista
3. Yhteistyö-kumppanit
Työskentely monitieteellisessä ja -alaisessa tiimissä
Kumppanien roolien selkeä määrittely ja säännöllisen, avoimen ja demokraattisen keskustelun ylläpitäminen
4. Sitoutuminen Osallistumisen kokeminen ylimääräisenä taakkana
Yhteissuunnittelun integrointi osaksi osallistujien päivittäisiä rutiineja (esim. opinnot, viikoittaiset kokoukset)
5. Odotukset Osallistujat eivät koe, että heidän toiveitaan olisi kuunneltu
Jokaisen käyttäjäryhmän joidenkin ideoiden toteutumisen varmistaminen ja näiden ratkaisujen viestittäminen kaikille
6. Vastarinta Loppukäyttäjät kokevat aiemman tilasuunnitelman ja työskentelytavat parempina
Tuen tarjoaminen muutosten implementoinnissa ja muutokselle annettu aika - kehittymisen valitseminen vallankumouksen sijaan
284 285Oppiva kampus
seista, eri näkökulmista sekä tarpeesta etsiä kompromisseja yhdessä. Osallistavan toimintakulttuurin vahvistumisesta kertoo myös se, että projekti on innostanut muihin samanlaisiin hankkeisiin koulun sisällä. Esimerkiksi koulun kielistudio on suunniteltu uusiksi kieltenopettajien aloitteesta. Kolmanneksi, yhteissuunnitteluprojekti itsessään nähtiin mahdollisuutena kehittää 2000-luvun taitoja, kuten luovuutta, yhteis-työ- sekä kansalaisuustaitoja. Lisäksi alustavat tulokset videoanalyysis-ta ja opiskelijatyytyväisyyskyselystä osoittavat, että yhteissuunnittelun avulla onnistuttiin luomaan- aiempaa inspiroivampi, stimuloivampi ja viihtyisämpi teknologia-tuettu oppimisympäristö, joka mahdollistaa 2000-luvun oppimisen ja tukee erityisesti yhteisöllistä oppimista (katso myös Kuva 1),- joustava infrastruktuuri sekä kalustusratkaisuja, jotka rohkaisevat käyttäjiä etsimään uusia työskentelytapoja sekä laajentamaan opetta-mista ja oppimista luokkahuoneen ulkopuolelle.Esimerkiksi opiskelijoiden tyytyväisyyskyselyssä 41 % vastaajista koki, että uusi oppimistila on vaikuttanut opettajien työtapoihin (Kuva 5.). Joidenkin opiskelijoiden mielestä opettajat tarvitsisivat kuitenkin enemmän tukea uusien tilojen käyttöön ja teknologian hyödyntämi-seen. Yhdessä opettajahaastattelussa tuli ilmi, että erityisesti opettaja-opiskelijat olivat kehittäneet ja kokeilleet uusia ideoitaan tilan opetus-käytöstä. Pysyvien muutosten toteuttaminen vaatii kuitenkin aikaa. Aikaa tarvitaan myös sen näkemiseen, johtuvatko tämänhetkiset muu-tokset opettamisen ja oppimisen tavoissa vain uutuudenviehätyksestä vai ovatko ne osa kestävää toiminnallista muutosta.
Kuva 4. Opiskelijoiden kokemus siitä, onko heidän näkemyksiään huomioitu tilauudistuksessa
Kuva 3. Opiskelijoiden arviointi uudesta oppimistilasta
Kuva 5. Opiskelijoiden näkemys siitä, onko tilauudistus vaikuttanut opettajien työtapoihinHelpompi tehdä
ryhmätöitä isoilla pöydillä ja teknologiaa on
enemmän (poika, 17).
”
286 287Oppiva kampus
KirjallisuusLievonen, M., & Vesisenaho, M. (2013). Translating User Perspective into Spatial Design. eLearning Papers, 34, 1-9.
Mäkelä, T., Lundström, A., Mikkonen, I., & Koski, K. (2013). Co-designing 21st Century Learning Environments with Upper Secondary School Students. Poster presented at FERA Conference on Education. Jyväskylä, Finland, November, 21-22, 2013. Available from https://www.jyu.fi/edu/kasvatustieteen-paivat-2013/posterit/tiedostot/tiina-makela-anet-te-lundstrom-inka-mikkonen-ja.pdf
Mäkelä, T., Mikkonen, I. & Lundström, A. (2013) Co-designing 21st Century Secondary School Natural Science Learning Environments. Case study, European Schoolnet, Brussels.
Mäkelä, T., Kankaanranta, M. & Helfenstein, S. (2014) Considering Learners’ Perceptions in Designing Effective 21st Century Learning Environments for Basic Education in Finland, The International Journal of Educational Organization and Leadership, Vol. 20, Issue 3, 1-13.
Nikula, A. (2014) Tabletit kemian opetuksessa. Pro gradu -tutkielma, Jyväskylän yliopisto. Saatavilla: https://jyx.jyu.fi/dspace/handle/123456789/44824
Sanders, E. B.N., & Stappers, J.P. (2008). Co-creation and the New Landscapes of Design. CoDesign, Taylor & Francis, March 2008.
Scardamalia, M., Bransford, J., Kozma, B. & Quellmalz, E.E. (2012) New assessment and environments for knowledge building. In P. Griffin, B. McGaw & E. Care (Eds.), Assessment and teaching of 21st century skills. Dordrecht: Springer.
Woolner, P., Hall, E., Higgins, S. McCaughey, C. & Wall, K. (2007). A Sound Foundation? What We Know About The Impact of Environments on Learning and the Implications for Building Schools for the Future. Oxford Review of Education 33 (2): 47-70.
Opettajia pitäisi kouluttaa hyödyntämään tiloja, silloin
saadaan kaikki resurssit käyttöön.(tyttö, 17)
”
Kuva 6. Panoraamakuva uudistetusta luokkahuoneesta.
288 289Oppiva kampus
Käyttäjäkokemus-lähtöiset coworking-tilat ja -paikat oppimisympäristöissä
Inka Kojo & Suvi Nenonen
Oppimistapojen muuttuessa myös akateemiset tilat kohtaavat muutospainetta. Virallisten ja hierarkkisten tilojen rinnalle tarvitaan joukkoa erilaisia rennompia coworking-tiloja jotka
tukevat yhdessä työskentelyä ja ihmisten kohtaamista. Kokemuslähtöi-nen käyttäjätutkimus voi tarjota käytännön ratkaisuja työtilojen suun-nittelijoiden ja ylläpitäjien tarpeisiin. Tilakokemuksen 6T-mallin avulla selvitettiin Aalto-yliopiston Design Factoryn ja Aalto-yliopiston sähkö-tekniikan korkeakoulun käyttäjien mieluisana pitämää opiskelu- ja työti-lakokemusta ja tätä kokemusta tukevia tila- ja palveluratkaisuja. Selvisi, että tilojen käyttäjät arvostavat avoimia, kodikkaita ja viihtyisiä tiloja, jotka tuovat niissä tapahtuvaa toimintaa esille. Erityisesti toivottiin lisää erityyppisiä helposti käyttöön otettavia epämuodollisen ja muodollisen kohtaamisen paikkoja. Tällaiseen toimintaan perustuvan oppimisen merkitys on kasvamassa. Tästä syystä oppimisympäristöihin tarvitaan tarkoituksella suunniteltuja epämuodollista oppimista tukevia tiloja.
290 291Oppiva kampus
Oppiminen tänään
Oppiminen voi tapahtua sekä virallisissa että epävirallisissa paikoissa. Epämuodollinen oppiminen (informal learning) tarkoittaa vuoro-vaikutustilanteissa toisilta ihmisiltä oppimista. Tämän tyyppisen oppimisen tapahtumapaikkana ovat usein epäviralliset tilat ja paikat. Yliopistoissa näistä esimerkkejä ovat aulat, käytävät, työpajatilat, ruo-kalat ja kahvilat. Käytännössä epämuodollinen oppiminen voi tapahtua missä vain ihmiset kohtaavat. Jotta akateeminen ympäristö tukisi epämuodollista oppimista, tulee sen tarjota käyttäjilleen sitä tukevia tiloja. Luonteeltaan epämuodolliset ja rennot coworking-tilat tarjoavat esimerkin siitä kuinka tämä haaste voidaan ratkaista.
Coworking-tilat ja paikat
Coworking eli yhdessä työskentely on 2000-luvun alusta lähtien maa-ilmalla nopeasti, erityisesti itsensä työllistäjien kuten freelancereiden keskuudessa, yleistynyt työtapa ja työtilakonsepti. Coworking tarkoit-taa sitä, että joukko eritaustaisia ihmisiä tekee töitä samassa tilassa jakaen ainakin osan tiloista ja työkaluista keskenään. Coworking-tilalla tarkoitetaan tätä työtapaa tukevaa paikkaa. Jotkin coworking-tilat pai-nottavat toiminnassaan tiettyjä arvoja, joita ovat esimerkiksi yhteistyö, avoimuus, yhteisö, saavutettavuus ja kestävyys. Arvolähtöisyys erottaa coworking-tilat perinteisimmistä työtilaratkaisuista. Joissakin cowor-king-paikoissa edistetään käyttäjien välistä yhteistyötä ja yhteisöllisyyt-tä. Tätä tehtävää voi hoitaa tilassa toimistoaikaan päivystävä yhteisön isäntä tai emäntä (host or community manager), jonka tehtävänä on ylläpitää tilan ja sen tarjoamien palveluiden lisäksi käyttäjien muodos-tamaa yhteisöä.
Coworking-tilat ja -paikat oppimisympäristöissä
Case-kuvauksetTilakokemuksen 6T-mallia sovellettiin vuonna 2012 tutkimuksissa, joissa selvitettiin Aalto-yliopiston Design Factoryn (ADF) ja sähkö-tekniikan korkeakoulun (ELEC) rakennusten käyttäjien mieluisana pitämää opiskelu- ja työtilakokemusta ja tätä kokemusta tukevia tilal-lisia ratkaisuja. Aalto ELEC:ssä tehdyn tutkimuksen kyselyyn osallistui 124 ja haastatteluihin 15 korkeakoulun opiskelijaa tai henkilökunnan jäsentä. ADF:llä tehdyn tutkimuksen kyselyyn osallistui puolestaan 101 ja haastatteluihin 15 opiskelijaa tai henkilökunnan jäsentä. Coworking-tiloja on jo pitkään tarjottu osana oppimisympä-ristöjä. Hyvin monet yliopistotilat itse asiassa ovat jo lähtökohtaisesti tietyntyyppisiä coworking-tiloja -jakautuuhan niiden käyttö usein eri laitosten opiskelijoiden ja henkilökunnan kesken. Esimerkki perintei-semmästä akateemisesta coworking-tilasta on Aalto ELEC-rakennus. Aalto ELEC sijaitsee Espoossa Otaniemen kampusalueella lähellä merenrantaa ja puistoalueita. Rakennus on peräisin 1960-luvulta ja sen
Käyttäjät toivovat erityyppisiä
epämuodollisen ja muodollisen
kohtaamisen paikkoja
”
292 293Oppiva kampus
pinta-ala on lähes 30 000 m2. Muodoltaan se muistuttaa kalanruotoa, jossa useampi poikittainen rakennus on yhdistetty toisiinsa käytävillä. Aalto ELEC:n pääasialliset käyttäjäryhmät ovat noin 3300 opiskelijaa ja 700 henkilökunnan jäsentä. Rakennus on pääosin alkuperäiskunnos-saan lukuun ottamatta muutamia uusittuja opetustiloja ja -huoneita. Aalto-yliopiston Design Factory (ADF) puolestaan on esi-merkki uudenaikaisesta akateemisesta coworking-tilasta. ADF on perustettu vuonna 2008 Aalto-yliopiston tieteidenväliseksi projektiksi. ADF:n tavoitteena on tarjota yhteistyöalusta muotoilun ja suunnittelun opiskelusta, tutkimuksesta ja yrittäjyydestä kiinnostuneille, ja näin edistää alan innovatiivisuutta. ADF sijaitsee 1950-luvulla rakenne-tussa noin 4000 m2 laajuisessa rakennuksessa Espoossa Otaniemen kampusalueella. Lukuvuonna 2011-2012 arviolta 500 opiskelijaa, 31 henkilökunnan jäsentä, 20 opettajaa ja professoria, 5 tutkimusryhmää ja 4 yritystä osallistui ADF:n toimintaan.
Muotoilun ja suunnittelun yhteistyöalusta – Case ADFADF:n käyttäjille tehdyn käyttäjäkokemustutkimuksen perusteella selvisi, että heidän tilassa tärkeinä pitämät asiat liittyvät tervetulleeksi toivottavaan kokemukseen, rakennuksen ja tilojen monikäyttöisyyteen, omana itsenä olemiseen, epämuodolliseen ilmapiiriin, inspiroivaan tunnelmaan ja tilan tarinan jatkuvuuteen. Näitä tekijöitä tukevia tilaratkaisuja ja –palveluita käsitellään seuraavaksi.
Tervetulleeksi toivottava tilaADF:n käyttäjät kokevat houkuttelevaksi tilan, joka toi-vottaa tervetulleeksi. Tällainen tila voi saada sen käyttäjät avautumaan toisilleen. Erityisesti opiskelijoiden houkut-telemisen näkökulmasta kampusympäristöjen tervetullut tunnelma on tärkeä, sillä opiskelu ei vaadi enää jatkuvaa fyysistä läsnäoloa. ADF-rakennuksen pääovi on suljettu ja sen saa auki joko kulkukortilla tai soittokelloa soittamalla. Tähän liittyen ystävällinen ovikellon soittoon vastaamisen voi luoda tulijoissa tervetulleen olon ja antaa esimakua itse vierailusta. Aulan tilaratkaisu, joka tuo rakennuksen toiminnan näkyviin jo heti ulko-ovella, koettiin myös aikaansaavan tervetullutta tunnelma. Siihen liittyi myös helposti ilman varausta käyttöön otettavien tilojen saata-vuus, kuten mahdollisuus ad-hoc tiimityöskentelyyn sekä myös itsenäiseen työskentelyyn.
Tilojen monikäyttöisyysNiin rakennus kuin yksittäinen tilakin voi olla monikäyt-töinen. Rakennuksen tasolla monikäyttöisyys tarkoittaa sitä, että sieltä löytyy erityyppisiä tiloja, jotka tukevat erilaisia toimintoja. Tilan tasolla taas monikäyttöisyys liit-tyy tilan muunneltavuuteen. Monikäyttöisyyden koettiin tukevan käyttäjien toimintaa ja nostavan tilan käyttöas-tetta. Lisäksi monikäyttöinen tila voi viestiä käyttäjilleen uusia tapoja tehdä ja toimia. Monikäyttöisen rakennuksen eri tilatyyppien valinnan ja suunnittelun lähtökohtana on tilojen tarkoitus ja tavoite, joka ADF:n kohdalla liittyy monialaisen tuotekehitys- ja suunnittelutoiminnan edistämiseen. Tästä johtuen rakennuksesta löytyy tiimi- ja yksintyöskentelyä tukevien tilojen lisäksi erilaisia proto-tyyppien rakennus- ja pajatiloja. Helposti liikutettavat eli kevyet tai pyörien päällä olevat huonekalut sekä tilojen käyttöohjeet ovat keino luoda monikäyttöisiä tiloja. Myös tilojen aukiolo vaikuttaa niiden monikäyttöisyyteen – jos esimerkiksi metallipaja menee kiinni arkisin kello 17, sen monikäyttöisyys päättyy silloin.
294 295Oppiva kampus
Oma itsenä oleminenOmana itsenä olemisen koettiin tarkoittavan mahdolli-suutena toimia ilman tiettyjä käyttäytymismalleja, ja sen koettiin lisäävän tuottavuutta ja oppimista. ADF:n käyttä-jien näkökulmasta sitä edistää rakennuksen 24/7 aukiolo, joka tekee mahdolliseksi tilojen käytön joustavasti käyt-täjälle sopivana ajankohtana, eli myös iltaisin ja viikon-loppuisin. Kodikkaat ja kaikille avoimet epämuodollisen kohtaamisen paikat, kuten yhteinen kahvilakeittiö tukevat työn tauotusta ja perustarpeista huolehtimista myös toimistoajan ulkopuolella. Niissä ADF:n käyttäjät voivat myös oma-aloitteisesti järjestää erilaisia tilaisuuksia, kuten yhteisiä aamupaloja, ruoanlaittoa kurssin tai opiskelijaryh-män jäsenten kesken sekä syntymäpäiväkakkukahveja.
Tilan epämuodollisuusTilan epämuodollisuuden koettiin pohjautuvan tasa-ar-voiseen työskentelykulttuuriin. Epämuodollinen tila mahdollistaa spontaanin toiminnan ja tekemisen ilman muodollista valmistelua ja lupien kysymistä. Epämuodol-linen tila voidaan kokea houkuttelevaksi ja se voi myös tukea oppimista, kuten eräs opiskelija totesi: virallisessa ja kireässä ympäristössä asioiden omaksuminen voi olla vaikeampaa. Avoin tila ja tilan helppo käyttöönotettavuus muun muassa nimeämättömien työpisteiden muodossa luovat epämuodollisuutta. Myös hauskojen ja leikkisien sisustuselementtien koettiin tekevän tilan ilmapiiristä rennon.
Inspiroiva tunnelmaTilan tunnelman nähtiin muodostuvan ihmisten ja tilan yhteisvaikutuksesta. ADF:n tunnelmaa kuvattiin välittö-mäksi, avoimeksi, dynaamiseksi ja inspiroivaksi. Päinvas-toin kuin luentosalin ilmapiiri, ADF:n tunnelma ei ole etukäteen ennakoitavissa. Inspiroivaa ympäristöä voidaan luoda esimerkiksi kirkkailla väreillä, mielikuvituksellisilla sisustuselementeillä (kuten valokuvatapetit), erilaisia sisus-tusmateriaaleja ja tekstuureja käyttämällä sekä kodikkuu-della. Myös tilaviestinnän ja tilojen käyttöohjeiden sävyllä sekä sillä pidetäänkö tilojen ovia avoinna vai lukossa koettiin olevan merkitystä.
Tilan yhtenäinen tarinaTilan olemassaolon tarkoitusta voidaan viestiä yhtenäisellä tarinalla. ADF-rakennukseen liittyen tarinan viestimisellä koettiin olevan erityisesti merkitystä satunnaisten kävijöi-den ja vierailijoiden näkökulmasta. ADF-rakennusta on pidetty yhtenä vuonna 2010 perustetun Aalto-yliopiston lippulaivoista viestien ulkomaailmalle yliopiston tieteiden-välistä yhteistyötä tukevaa toimintatapaa ja -kulttuuria. Tilan yhtenäinen tarina syntyy tilasuunnittelulla, joka ko-rostaa tilan tavoitteita. Käytännön esimerkkejä tästä ovat tilojen yhtenäinen ja tilan tavoitteita kuvaava nimeämis-käytäntö. Eräs haastateltava ehdotti, että ADF:n kohdalla sen tiimityöhuoneita voisi nimetä tuotekehityksen- ja suunnittelun prosessien mukaan (esim. brainstorming) ja samalla sisustaa tukemaan tätä toimintaa. Tilan yhtenäistä tarinaa voidaan luoda myös samantyyppisten kalusteiden tai värien käytöllä rakennuksen sisällä, visuaalisesti ja sisällöllisesti yhtenäisillä tilan käyttöohjeilla ja tuomalla tilassa tapahtuvaa tekemistä esille erilaisten infonäyttöjen, ilmoitustaulujen, seinälle kiinnitettyjen opiskelijaryhmien tai tutkijoiden projekteja esittelevien posterien ja proto-tyyppien avulla.
296 297Oppiva kampus
Yhdessä tekemisen tukeminen – Case Aalto ELECKun vastaava käyttäjäkokemustutkimus tehtiin Aalto ELEC -rakennuksen käyttäjille selvisi, että heidän opiskelu- ja työympäristössään tärkeimpinä pitämät asiat liittyvät tilojen käytön helppouteen, työskentelyn sujuvuuteen, omana itsenä olemiseen, arjen rytmien tukemiseen, visuaalisesti miellyttä-vään ympäristöön ja tilassa tapahtuvan toiminnan näkyvyyteen. Seuraavaksi esitellään näitä tekijöitä tukevia tilaratkaisuja ja –palveluita.
Tilojen helppokäyttöisyysTilojen helppokäyttöisyys liittyy Aalto ELEC:n kohdalla niiden helppoon löydettävyyteen, saavutettavuuteen ja käyttöönottoon. Helppokäyttöisen tilan nähtiin vähen-tävän käyttäjien kokemaa stressiä sekä säästävän heidän aikaansa ja energiaansa. Helppokäyttöisyyttä voidaan edesauttaa tilallisilla ratkaisuilla, kuten yhtenäisellä tilaviestinnällä, sekä tarjoamalla joustavia ja helposti muunneltavia tiloja, joista löytyy tarvittavat varusteet, työvälineet ja ohjeet. Esimerkiksi opetustiloissa tilan käyttötarkoitusta pitäisi voida muutamassa minuutissa vaihtaa kalusteita siirtämällä luentotilanteesta ryhmätyötä tukevaksi.
Työskentelyn sujuvuusAalto ELEC –rakennuksen käyttäjät kokivat saavansa tehtävänsä tehtyä tilassa, jossa työskentely on sujuvaa. Käytännössä tällainen on häiriötön tila, jossa lämpötila on sopiva, äänimaisema meluton eikä työpisteen takana ole tai sen ohi kulje jatkuvasti ihmisiä. Lisäksi sellaisten tilojen tarjoaminen, joka tukee käyttäjien työtehtävien suorit-tamista koettiin tärkeäksi. Aalto ELEC –rakennuksen kohdalla työskentelyn sujuvuutta edesauttaisivat ympäri rakennusta sijaitsevat pienet 2-6 henkilön neuvottelu- ja tiimityöskentelyhuoneet. Ryhmätyöskentelyä tukevia luokkahuoneita pidettiin olennaisena osana tämän päivän opetusta. Tämän lisäksi erityisesti opiskelijat kaipasivat rakennuksen käytäville tiimityöskentelyalueita.
Omana itsenä oleminenOmana itsenä olemisen liittyi Aalto ELEC:n käyttäjien mielestä mahdollisuuteen opiskella ja työskennellä it-selleen kulloinkin parhaiten sopivalla tavalla. Tämän he kokivat lisäävän työskentelymotivaatiota. Yksi mainituista omana itsenä olemista tukevista tilaratkaisuista on helppo pääsy ympäristön luontoalueisiin. Myös rakennuksen aulan ja käytävien hyödyntämistä epävirallisia kohtaamisia tukevina paikkoina mainittiin. Opiskelijoiden näkökul-masta kiltahuoneen tai vastaavaan omaksi koetun tilan olemassaoloa pidettiin tärkeänä. Lisäksi helposti käyttöön-otettavien pajatilojen nähtiin tarjoavan mahdollisuuden itsensä toteuttamiseen.
Arjen rytmien tukeminenArjen rytmien tukeminen on tärkeää erityisesti opiske-lijoiden näkökulmasta, koska heidän päivärytminsä voi poiketa paljonkin perinteisestä toimistoajasta. Sama pätee myös akateemisen opetus- ja tutkimushenkilökunnan työaikoihin. Aalto ELEC -rakennuksen aukioloaikojen pi-dennystä ehdotettiin erityisesti tenttiviikkojen ja myöhään iltapäivällä pidettävien luentojen aikaan. Aukioloaikojen pidennystä toivottiin myös niihin sisäoviin, jotka tällä het-kellä sulkeutuvat neljän aikaan iltapäivällä. Tilaviestintää tulisi käyttää kertomaan käyttäjille rakennuksen aukiolo-ajoista ja siitä miten pitkään kukin ovi on auki. Tilojen ja palveluiden suunnittelulla voidaan saada opiskelijat viipymään rakennuksessa ja kampusalueella kauemmin kuin vain luennon ajan. Kiltahuoneen ohella Aalto ELEC –rakennuksen käytäville voisi tuoda viihtyisää ja rentoa kalustusta. Lisäksi rakennuksessa voisi olla tietoa esillä lähistöllä sijaitsevista 24/7 auki olevista työskentelytiloista.
298 299Oppiva kampus
Yhteenveto
Erityyppisten yhdessä tekemistä ja oppimista tukevien coworking-tilo-jen ja paikkojen rooli on keskeinen tämän päivän kampusympäristöis-sä. Aineettomat tekijät kuten työskentelykulttuuri vaikuttavat niiden käyttäjäkokemuksen muodostumiseen. Siihen voidaan vaikuttaa myös fyysisellä tilalla ja käyttäjille tarjotuilla palveluilla. Edellä kuvattujen tutkimusten tulosten pohjalta voidaan tunnistaa yleisiä suosituksia oppimisympäristöjen suunnittelun ja kehityksen tueksi. Kaiken kaikkiaan yliopistoympäristöjen toivotaan olevan viihtyisiä ja avoimia, joissa tapahtuva toiminta on näkyvillä, ja joissa kävijät kokevat itsen-sä tervetulleeksi. Opiskelijoiden ja henkilökunnan muodollista sekä epämuodollista yhdessä tekemistä tulisi tukea antamalla opiskelijoiden ja yliopistohenkilökunnan käyttöön riittävästi näihin tarkoituksiin sopivia tiloja. Perinteisten isojen neuvotteluhuoneiden rinnalla tu-lisi tarjota pienempiä 2-6 hengen tiimityötiloja tiimityöskentelyä ja tapaamisia varten. Näiden tilojen varauksen tulisi onnistua helposti esimerkiksi Internetin kautta. Aula- ja käytävätiloja voisi hyödyntää paremmin epämuodollisten yhdessä tekemisen tilojen tarjonnassa. Niihin voisi sijoittaa esimerkiksi opiskelijoille suunnattuja ryhmä-työalueita, jotka voi ottaa käyttöön ilmana varausta. Näiden alueiden kalusteet tulisi valita niin, että ne soveltuva pidempiaikaiseen työsken-telyyn. Auloissa voisi olla myös ryhmätyöalueita rennompia alueita, joissa opiskelijat voisivat rentoutua ja viettää aikaa keskenään esimer-kiksi luentotauoilla. Koko rakennuksen käyttäjien yhteisen kodikkaan kohtaamispaikan tarjoamista tulisi myös harkita. Siellä voisi olla kahvikone ja tietoa rakennuksen käyttäjistä ja toiminnasta. Yliopistot voivat hyödyntää ADF:n tyyppisiä coworking-tiloja eli niin sanottuja innovaatiohubeja strategisena työkaluna halutessaan edistää johonkin tiettyyn aihe-alueeseen tai teemaan liittyvää toimintaa. Tällä hetkellä Aalto-yliopistossa tällaiset tilat tukevat startup-yrittäjyyttä (Startup Sauna), tuotekehitystä (Aalto Design Factory), mediasuunnittelua (Aalto Media Factory), palvelumuotoilua (Aalto Service Factory) ja 3D-printtausta (ADD Lab, Fablab).
Visuaalisesti miellyttävä ympäristöVisuaalisesti miellyttävän ympäristön koettiin virkistävän ja antavan voimia työskentelyyn. Miellyttävinä koettiin puhtaat, avarat ja raikkaat tilat, joissa on runsaasti luon-non valoa. Värien käyttöön liittyen toivottiin vaaleita tiloja, joissa kirkkaita värejä käytetään yksityiskohdissa.
Tilassa tapahtuvan toiminnan näkyvyysTilassa tapahtuvan toiminnan näkyvyyden koettiin herättävän kiinnostusta ja inspiraatiota. Tämän koettiin olevan yksi yliopistoympäristöjen tehtävistä. Lisäksi tiloissa näkyvissä olevan toiminnan ja tekemisen tehtävänä on kommunikoida tilan käyttäjille yliopiston tavoitteita. Käytännössä toimintaa voidaan tehdä näkyväksi laitta-malla käytäville ja aulatiloihin tietoa tilan tapahtumista ja käyttäjistä. Ilmoitustaulujen lisäksi tietoa voidaan viestiä vitriinien, näyttelyalueiden ja infonäyttöjen avulla. Esi-merkkejä jaettavasta tiedosta ovat viimeisimmät tutkimus-tulokset sekä kiinnostavat harjoitustyöt ja prototyypit.
300 301Oppiva kampus
KirjallisuusBostman, R., and Rogers, R. (2010), What’s Mine Is Yours: The Rise of Collaborative Con-sumption, HarperCollins Publishers, New York.
Eraut, M. (2004), “Informal Learning in the Workplace”, Studies in Continuing Education, Vol. 26, No. 2, pp. 247-273.
Huwart, J-Y., Dichter, G. and Vanrie, P. (2012), “Coworking: Collaborative Space for Mi-croentrepreneurs (Technical Note #1)”, European Business and Innovation Centre Network EBN, Brussels.
Kojo, I. & Heiskala, M. & Virtanen, J-P. (2014), “Customer Journey Mapping of an Experience-Centric Service by Mobile Self-Reporting: Testing the Qualiwall Tool”, paper presented at the 16th International Conference on Human-Computer Interaction HCII14, 22-27 June, Crete, Greece.
Kojo, I., Keltikangas, K. & Hänninen, J. J. (2013),”Developing Learning Environments for Engineering Education: Elements of User Experience and Supporting Spatial Solutions”, paper presented at the 41th SEFI Conference, 16-20 September, Leuven, Belgium.
Kojo, I. & Nenonen, S. (2014), “User Experience in an Academic Coworking Place: The Case of Aalto University’s Design Factory”, CIB Facilities Management Conference, 21-24 May, Copenhagen, Denmark.
Kojo, I., Nenonen, S. & Santamäki, E-M. (2011), “Defining a Workplace Experience Framework: Analysing the Social Heartbeat of Aalto University Design Factory”, published proceeding at the EUCEET: New Trends and Challenges in Civil Engineering Education, November 24-25, Patras, Greece.
Nenonen, S. & Kojo, I. (2013), “Experience of Places – Six Dimensional Model for Captu-ring the User Experience”, paper presented at the 12th EuroFM Research Symposium, May 22-24, Copenhagen, Denmark.
Matthews, K.E., Andrews, V. and Adams, P. (2011), “Social Learning Spaces and Student Engagement”, Higher Education Research & Development, Vol. 30, No. 2, pp. 105-120.
McLaughlin, P. and Faulker, J. (2012), “Flexible Spaces … What Students Expect from University Facilities”, Journal of Facilities Management, Vol. 10, No. 2, pp. 140-149.
van Meel, J. & Brinkø, R. (2014), “Working Apart Together”, fm-world.co.uk, the online magazine of the British Institute of Facilities Management, 13 February 2014, available at: http://www.fm-world.co.uk/features/feature-articles/working-apart-together/ (accessed 5 June 2014).
Parrino, L. (2013), “Coworking: Assessing the Role of Proximity in Knowledge Exchange”, Knowledge Management Research & Practice.
Spinuzzi, C. (2012), “Working Alone Together: Coworking as Emergent Collaborative Activity”, Journal of Business and Technical Communication, Vo. 26, No. 4, pp. 399-441.
Suarez, R. & Segreti, A. (2014), The Coworking Handbook: Learn How To Create and Manage a Succesful Coworking Space.
Omana itsenä oleminen tarkoittaa mahdollisuutta
toimia ilman tiettyjä käyttäytymismalleja ja
sen koettiin lisäävän tuottavuutta ja oppimista.
”
302 303Oppiva kampus
4 Kampus monenlaiselle oppimiselle
Neljäs osa tarkastelee muodollisen ja epämuodollisen oppi-misen haasteita oppimisympäristöille. Oppimiskokemusten, myös teknologia-avusteisten, lisäksi perehdytään labora-toriotilojen yhteiskäyttöisyyteen, kokemuksiin yhteistyön tiloista auloissa sekä monikäyttöisessä ravintolassa.
304 305Oppiva kampus
Promoting meaningful learning
Kirsi Lonka, Lauri Vaara & Niclas Sandström
What are the possibilities and challenges for developing new kinds of learning spaces that promote meaningful learning and knowledge co-creation? Modern theories of
learning should form the basis for integrating physical, virtual, social, mental and embedded learning environments. It is time for profound changes in designing schools and universities, due to the advancements in society, social media, knowledge practices, technologies and demands of the working life. The present paper introduces prospects for desig-ning future learning environments especially in higher education.
306 307Oppiva kampus
Design change in education: shift from knowledge transmission to knowledge creation
In Finland, student activating and inquiry-based methods have beco-me increasingly popular since the 1990s. It has been widely realized that these engaging and wide-ranging methods respond better to the demands of the complex and knowledge-intensive reality of today’s working life by promoting collaborative problem solving, conceptual change and creative knowledge creation. For instance, the newest national curriculum for pre-primary and basic education in Finland (OPH, 2016) strongly highlights the importance of this kind of met-hods together with the application of 21st century skills. Furthermore, several studies indicate the positive relation of these methods to learning outcomes and school engagement when compared to more traditional teacher-centered learning processes. However, while such a socio-constructivist approach to learning and knowledge has become dominant in educational research and instructional practices, the cur-rent pedagogies in education still rely very much on teacher-centered methods where students have a passive role and the learning process is more passive and reproductive than constructive and collaborative. In progressive inquiry-based learning, the subject of active learning is more familiar to an individual, team or community, that actively evaluates its own knowledge, carries out investigations and then assesses the results of such collaborative knowledge building as the premise of the following measures. However, an integrative model of innovative learning and instruction (Lonka, 2012; Lonka & Ahola, 1995) was developed in the context of higher education to foster the application of activating and inquiry-based learning in various fields of education. The activities embedded in this model of engaging learning characterize equally well the activities of teachers, students, professio-nals and researchers:
1. Diagnosing current knowledge and activating a meaningful con-text to guide and direct learning.
2. Going through and facilitating various inquiries in which new knowledge and understanding are produced.
3. Assessing learning gains and knowledge produced so as to engage the participants in a deepening learning and inquiry cycle.
The learning activities proceed in cycles and implicate that an engaging learning process includes multiple phases and activities that benefit from different kinds of tools and surroundings: flexible and multi-use learning spaces have the best potential to promote these kinds of ap-proaches to learning. It has also been studied how students experience various learning environments from the perspective of learning. For instance, students experience high challenge with high competence in small group activities, which suggests that those situations are more likely to generate a flow experience and prevent apathy than traditional lectures (Muukkonen et al., 2008). Learning outcomes, on the other hand, are related to group functioning and dynamics in problem-based learning. It is thus not only the approach to learning but also the quali-ty of the learning experience that relates to the potential to experience flow and engagement. It is also essential where the learning takes place. Overall, we found a significant effect for the space of learning. If we study the phases of an engaging learning process from the perspective of school design, the following conclusions can be made: engaging learning is an active learning process which includes several activities that benefit from and are supported by different tools and learning environments. The physical elements should foster not only the different activities but also the transition from one activity to another. To achieve this, the physical environment should have varied spaces for different kinds of activities from individual to group work and from silent to more collaborative co-creative activities. The multi-use spaces should be organized and structured so that they do not interrupt the engaging learning process but instead, support and foster the process and form a solution that is usable and affording. This requires that the physical learning environment with its variously fixed spaces forms an innovative entirety which covers the whole engaging learning process without interrupting notably the learning process.
308 309Oppiva kampus
Design usability for 21st century learners: towards socio-digitality and blended learning environments
Student learning and intellectual efforts take place in the dynamic interplay between the learner and the learning environment. In the learning environment, learner activities are increasingly mediated by different technological tools and applications that are used to develop and manipulate artifacts that are co-created in the process. Currently, due to the rapid technological development, socio-digital technologies and social media mediate our forms of collaboration and learning. Furthermore, the new technology-mediated blended learning environ-ments allow the generalization and refining of the knowledge practices that foster also the different activities and phases of an engaging lear-ning process. Technology, in particular, co-evolves rapidly with novel learning practices. Learning becomes increasingly blended, which means that face-to-face instruction is often combined and improved with appropriate ICT-based elements, for example applications and software that foster collaboration, visualize the knowledge creation and its results and enable effective transmission and dissemination of the results. So, instead of talking about “learning environments” or “technological tools”, we should rather talk about knowledge building environments (KBE) that enhance collaborative efforts to create and continually improve ideas. However, more innovative effort is needed to integrate archi-tectural and pedagogical designs with the new technological tools. For instance, the interaction-promoting technological applications, such as Flinga®, have had fundamental effects on how teacher students collaborate and organize their collaborative, co-creative learning ses-sions. Even when we are not using such aids ourselves, they inevitably change the ways of communication in the society. For example, many societal movements and revolutions have spread and been reinforced by Twitter. The societal and cultural changes are reflected also in the practices of institutional and organizational learning. As an example, the introduction of MOOCS (Massive Open Online Courses) now challenges many century-old practices of universities. Even though the effect of MOOCs may be temporary in nature, we know for sure
that new candidates shall emerge to challenge our current institutional practices. The change described above would not be taking place without the generation of young people, who were quite literally born and grew up with the rapid technological advancement. These “digital natives” were born after the 1980s and the use of the new socio-digital devices is surprisingly natural for them (Hakkarainen et al., 2015; Prensky, 2001). The concept of “digital native” is still a somewhat controversial idea, and more evidence is needed. For instance, it seems that there are remarkable differences between youngsters when it comes to using digital technology. Regardless, at least we can say that the knowledge practices of young people have drastically changed during the last decade, whereas educational practices have largely remained the same: most schools continue to apply the paper-and-pencil culture in spite of new technologies. The new generation has from the beginning of their lives been intellectually socialized to use various digital tools and com-munications applications, and conforming to a passive role as a listener and receiver of information is for many of them quite disengaging. We propose that the new generation of these digital natives requires more engaging, experiential and creative learning methods, including games, simulations, social media, knowledge-creation projects etc. Most futu-re teachers are also part of this new generation, and they should learn how to help their own students to become life-long learners by using current and meaningful learning methods and sophisticated personal and collaborative learning tools. Modern learners are not the same that the schooling system was originally developed to educate. However, there is no reason to assume that new technologies would automatically have a beneficial impact on learning and development. Without the support provided by parents and pedagogical support and vision from teachers, students may not achieve advanced skills and practices of using new technolo-gical tools. Although social media provides a strong sense of belonging to a community, it may also elicit self-presentation, virtual bullying, and exclusion of those without socially desirable characteristics. Because of this, new social practices and “netiquettes” are needed to integrate the digital possibilities into education in a pedagogical and wise way. In this it is obvious that teachers have a very significant role.
310 311Oppiva kampus
Design engagement: promoting agency and meaning to foster life-long learning
To promote life-long learning in any stage of education we need to foster the epistemic agency of learners. Epistemic agency means the amount of experienced and perceived control of the whole process of being able to deal with knowledge, of learning due to collaborative effort, of taking collective responsibility of shared goals that have been set in a co-creative fashion, and eventually also of evaluating the results. It is a broader view to knowledge advancement than a mere individual perspective (Scardamalia, 2002). Epistemic agency is promoted when students engage in multidisciplinary projects that are personally meaningful to them. It transfers the need of externalizing goals, evaluation and planning to the teacher (or to the manager in ot-her organizations). Instead, the students take individual and collective responsibility of the essential dimensions of learning. When epistemic agency is promoted, learning becomes something more than studying for credit units and is personally more meaningful and engaging. In their joint effort and collaborative knowledge building, the students are increasingly using new technologies as learning aids, and they commu-nicate more intensively with the surrounding community, which may eventually bring about changes in the real world. Such a joint process is not only intellectually, but also emo-tionally challenging even for e.g. highly selected groups of teacher students. Student-activating and engaging learning methods are not only intellectually stimulating, but also emotionally and motivatio-nally engaging. It is important to motivate the learners, and make them active agents of their own learning. It is very important to trigger situational interest, maintain it, and help students to turn it into personal interest. Self-regulatory skills are also essential building blocks for life-long learning. Motivational factors are essential in terms of successful studies in higher education. Self-directed students who had the best academic results and who did not suffer from emotional exhaustion, experience a positive, fulfilling state of mind, referred to as “study engagement”. Study engagement means vigor, dedication, and absorption in the studies and comes close to the concept of “flow”
(Csíkszentmihályi, 1988). The universal precondition for flow is the reasonably high challenge of the task as well as the feeling of compe-tence. If the challenge is high, and the feeling of competence is high, there is a possibility of experiencing flow. In contrast, if the challenge is high, but the person feels inadequate, this results in anxiety. A low level of challenge combined with a higher sense of competence results in boredom or relaxation. Apathy indicates that both competency and challenge are perceived to be low. This fluctuation in the challenge–competence experiences is decisive in whether a learner experiences flow or not, and the pedagogical context should be designed so that the extremes of challenge and apathy can be avoided as often as possible. We have also developed new contextual ways of measuring flow and academic emotions related to it. For instance, we have measu-red academic emotions, interest, sense of competence and challenge using the Contextually Activated Sampling System (CASS) method (Muukkonen et al., 2008; Inkinen et al., 2014), which has proven to be a valuable tool for contextual data collection. With CASS, it is possible to follow the daily dynamics of emotions and motivation and how they fluctuate in people’s daily activities and the spaces they find themsel-ves in. This innovation helps to trace real-time learning activities and motivational states by frequent sampling during periods of intensive follow-up. It also makes it possible to take pictures of or videotape the current learning environment. This gives valuable insight on how people perceive their physical environment in different contexts. With the information provided by CASS we are able to design multi-use and learning environments that promote engagement and meaning for dif-ferent types of learners. One critical question would be how to create a link between the more formal learning environments in schools and the informal and non-formal learning environments that the learners are engaged in in their free time. There should be more room and possibilities for learners’ interests and subjects of passion to flourish. Perhaps it could be possible to design an oasis of informal learning in the middle of formal learning facilities to counterbalance the hectic routines of formal learning. This oasis could then consist of elements and features that are typical for the learners’ non-formal learning environments.
312 313Oppiva kampus
Design transferability: implement the best practices created in a research-based living lab
All the changes described above pose challenges to how the physical environment can adapt to the evolving needs of modern users. Our latest research projects are especially focused in designing universities, where teachers, researchers, and students work and study. In the RYM Indoor Environment project, a general aim has been to develop an aligned national pedagogical model for designing physical and virtual learning environments that elicit in-depth learning through stu-dent-activating and inquiry-based collaborative practices in contexts of blended learning. Furthermore, the project aims at developing learning environments by augmenting various university spaces such as lecture halls, seminar rooms and laboratory spaces with sophisticated techno-logy-mediated tools (e.g., interactive white boards, wireless mobile devices, and systems for managing and monitoring learning). These tools will be tailored and customized according to the most advanced student-activating and inquiry-based pedagogical methods. The aim is to elicit deepening and engaging personal and collaborative learning and understanding of complex phenomena that are meaningful to the learners. An integrated and holistic approach on developing the spaces for learning and knowledge building makes the project unique. The World Design Capital Helsinki 2012 (WDC2012) project Engaging Learning Environments (ELE) in teacher education (PI Kirsti Lonka) was a Living Lab of the RYM Indoor Environment project. Its goal was to create integrated learning environments for the future. This Living Lab is called Minerva Plaza and it includes a variety of spaces and services, contact teaching and digital tools, as well as Internet and mobile-based working and learning platforms dovetailing toget-her. Minerva is designed to promote and engage learning along the pedagogy of ELE (Lonka, 2012, Sandström et al., 2015). The seamless fusion of pedagogic and psychological know-how and technology that support active learning and inclusive methodology is important. The ELE Living Lab is designed to trigger and innovate new socio-digital knowledge practices that are in constant dialogue with current pedago-gical solutions. (http://blogs.helsinki.fi/wdc-2012/oppimisen-uudet-ti-lat-eng/). The aim is that we would no longer need to activate anybody,
but that all students and academics would learn to enjoy learning and create new knowledge throughout their careers. RYM and Minerva aim at changing university environments into spaces where people collaboratively create new knowledge, new practices, and new inno-vations. The spaces should become places for the users. When users experience the spaces as places, they want to gather in the facilities and make use of the possibilities that the indoor environments have to offer. The basic idea behind the activities on Minerva Plaza is to create new technology-mediated, research based pedagogical scripts and knowledge practices to improve and update especially education at universities. The solutions that are being developed are obviously meant to be scalable to basic education, as well. Lately, we have created new solutions to transfer the best practices developed at Minerva Plaza into other, not so well-equipped learning environments. This is possib-le with the latest mobile socio-digital technology and advanced insight on blended learning, which highlights the importance of natural face-to-face interaction instead of clumpy, heavy and unsubstantiated use of ICT: digital technology is oppressed mainly to foster communication and knowledge management of the group. At the same time, the use of own devices (BYOD) is encouraged to enable the use of individual digital tools. This approach makes a less ICT-heavy environment possible, since we don’t have to offer every student an individual digital device, while the focus is on promoting collaboration and learning mediated by the best and most appropriate potential of digital techno-logy. Technology should be seen as fire: essential for the advancement of humankind, a good servant but a bad master.
Modern learners are not the same that the schooling system was originally developed
to educate.
”
314 315Oppiva kampus
Conclusion
After the Finnish university reforms in 2011, the universities became the owners of their own material goods and facilities that were pre-viously owned by the state. As a result, real estate now forms a consi-derable part of the property of Finnish universities. At the same time, the facilities and buildings remain the main places for learning and knowledge creation for the time being. Optimizing and tailoring the facilities according to users’ needs is crucial. Investments in renova-tions and building projects must be based on the owner’s and users’ needs. For instance, in designing libraries, it is now more important than ever that we observe users’ practices and ways of using the premi-ses; it is as important to be observant of the future developments of the users’ practices. It is time to keep the human user perspective in the center to eventually design spaces and facilities where the investment meets the true needs of the users and where the result – be it library, school or university – is actually useful and practical. Facilitating the development of skills and competencies required in the future, puts pressure on the design of environments for teacher education alike. Today’s knowledge-intensive society requires new skills from all stakeholders, and for instance teacher education should be designed so that it promotes active participation in knowled-ge building and collaborative learning – skills highlighted as quintes-sential for the learners of the 3rd millennium. The design principles that are tested in relation to developing and creating also new kinds of physical spaces with embedded collaborative technologies should be more intensively implemented in the concrete building of new learning environments. Spaces and the embedded affordances communicate strongly what and how can or cannot be performed in the spaces. In order to keep up the positive development regarding PISA results in Finland, we have to put more emphasis on using technology innovati-vely in education in order to foster collaborative learning and inquiry. The development of social competences such as communication and interaction skills should also take place in authentic and engaging lear-ning situations and processes that are deliberately cultivated. Further, also the well-being of students is a challenge when developing and designing different facilities.
The methods used in education are becoming more student and thought-activating and student-led. This challenges the learning processes, curricula and learning environments. Currently, there is growing demand for more comprehensive and agile learning envi-ronments. The comprehensive approach is needed to respond to the social and psychological needs, while agility enables the utilization of activating and collaborative learning methods. Agility entails many kinds of multi-use spaces: open and comfortable areas for informal interaction and engaging learning, but at the same time more private spaces for differentiating instruction and learning, remedial education and effective individual work. Furthermore, the possibility to adopt 3rd millennium skills should characterize all elements in the surrounding learning environment. Furthermore, the development of technology sets new requirements for the overall learning landscape. Current understanding acknowledges the fact that learning takes place in both formal and informal environments, locally and globally, virtually and socially, in alternating phases of personal and collaborative learning activities. We must develop new ways of learning that are both intellec-tually activating and that make students enjoy going to an educational institution. It is important to make efficient and meaningful, user-led use of the physical environments and tools that each university has. Teacher education is no exception. Even though Finland is very good in terms of PISA results, our school engagement is alarmingly low. Constant transformation and improvement of our school system is now needed. It takes a national effort to modernize teacher education on all levels. The learning environments in schools and universities should foster active learning, collaborative scientific inquiry, co-creati-ve problem-solving skills, and systematic knowledge building. Current research suggests that this is not enough. Modern work life, teacher education and education should all be considered as partners in the creation of solutions that are fit for today’s ever globalizing world whe-re uncertainty has become the norm. Students should be able to regu-late their own learning as well as support that of others. Our knowled-ge practices should therefore also facilitate motivation, engagement, and well-being. Those nations who manage to meet all these challenges are probably going to be the ones that flourish in a sustainable way.
316 317Oppiva kampus
New ways of designing building should be based on knowledge about organizational psychology and they should include pedagogical understanding. The challenge is to design spaces that are welcoming to and usable by a variety of different users: students, teachers, re-searchers and other employees. New technologies bring about new possibilities for organizing learning and research at the workplace. Challenging, it also provides business opportunities and markets for the technology industry, construction, design and pedagogical innova-tions.
Further reading
Bennett, S., Maton, K., & Kervin, L. (2008). The ‘digital natives’ debate: A critical review of the evidence. British Journal of Educational Technology, 39, 775–786.08
Bereiter, C., & Scardamalia, M. (2003). Learning to work creatively with knowledge. In E. De Corte, L. Verschaffel, N. Entwistle, & J. van Merriënboer (Eds.), Powerful learning environments: Unraveling basic components and dimensions (pp. 55-68). (Advances in Learning and Instruction Series). Oxford, UK: Elsevier Science.
Biggs, J.B. (1996).Enhancing teaching through constructive alignment. Higher Education 32: 347-364.
Bonk, C.J., & Graham, C.R. (2006). The handbook of blended learning. Global perspectives, local designs. San Francisco, CA: John Wiley & Sons, Inc.
Bruner, J. (1996). The culture of education. Cambridge, MA: Harvard University Press.
Bryant, J., Matthews. G. & Walton, G. (2009). Academic libraries and social and learning space : A case study of Loughborough University Library, UK Journal of Librarianship and Information Science, 41: 7
Carr, N. (2010). The shallows: How the Internet is changing the way we think, read, and remember. London: Atlantic
Csikszentmihalyi, M. (1988). The flow experience and human psychology. In M. Csikszent-mihalyi & I.S. Csikszentmihalyi (Eds.), Optimal experience. Psychological studies of flow in consciousness. Cambridge, MA: Cambridge University Press.
Corrall, S. & Keates, J. (2011). The subject librarian and the virtual learning environment: A study of UK universities, Program: electronic library and information systems, 45, 29 – 49.
Hakkarainen, K. (2009). A knowledge-practice perspective on technology-mediated lear-ning. Computer-Supported Collaborative Learning, 4, 213-231.
Hakkarainen, K., Lonka, K. & Lipponen, L. (2004) Tutkiva oppiminen. Järki, tunteet ja kulttuuri oppimisen sytyttäjinä. (Progressive Inquiry-based learning: reason, emotions and culture triggering the learning. In Finnish). WSOY.
Hakkarainen, K., Lonka, K., & Paavola, S. (2004) Networked intelligence: How Artifacts and Communities Expand Intellectual Resources. A paper presented at the Scandinavian Summer Cruise at the Baltic Sea (theme: Motivation, Learning and Knowledge Building in the 21st Century), June 18-21, 2004 (Organized by Karoliniska Institutet, EARLI SIG Higher Education, and IKIT).
Hakkarainen, K., Palonen, T., Paavola, S., & Lehtinen, E. (2004). Communities of networked expertise: Professional and educational perspectives. Amsterdam: Pergamon.
Heikkilä, A., & Lonka, K. (2006). Studying in higher education: students’ approaches to learning, self-regulation, and cognitive strategies. Studies in Higher Education, 31(1), 99-117.
Heikkilä,. A., Lonka, K., Nieminen, J., & Niemivirta, M., (in press). Relations between teacher students’ approaches to learning, cognitive and attributional strategies, well-being, and study success. Higher Education.
Heikkilä, A., Niemivirta, M., Nieminen J., & Lonka, K. (2011). Interrelations among univer-sity students’ approaches to learning, regulation of learning, and cognitive and attributional strategies: a person oriented approach. Higher Education, 61(5), 513-529.
Hidi, S., & Renninger, K.A. (2006). The four-phase model of interest development. Educa-tional Psychologist, 41(2), 111-127.
”Those nations that meet
all these challenges in education and service
design are probably going to be the ones that flourish
in a sustainable way.
318 319Oppiva kampus
Inkinen, M., Lonka, K., Hakkarainen, K., Muukkonen, H., Litmanen, T. & Salmela-Aro, K. (2013) The Interface between core affects and the challenge-skill relationship. Journal of Happiness Studies. (already available electronically)
Lave, J. & Wenger, E. (1991). Situated learning: Legitimate peripheral participation. Cam-bridge: Cambridge University Press.
Lindblom-Ylänne, S., & Lonka, K. (2000). Interaction between learningenvironment and expert learning. Lifelong Learning in Europe, 5(2), 90–97.
Lipponen, L., & Hakkarainen, K. (1997). Developing culture of inquiry in computer-sup-ported collaborative learning. In R. Hall, N. Miyake & N. Enyedy (Eds.): In R. Hall, N. Miyake & N. Enyedy (Eds.), Proceedings of CSCL ’97: The Second International Conference on Computer Support for Collaborative Learning (pp. 164-168). Mahweh, NJ: Lawrence Erlbaum Associates. Available: http://www.oise.utoronto.ca/cscl/papers/lasse.pdf
Lipponen, L., & Kumpulainen, K. (2011). Acting as accountable authors: Creating interac-tional spaces for agency work in teacher education. Teaching & Teacher Education, 27(5), 812-819.
Litmanen, T., Lonka, K., Inkinen, M., Lipponen, L., & Hakkarainen, K. (2012) Capturing teacher students’ emotional experiences in context: Does inquiry-based learning make a difference? Instructional Science40, 1083-1101.
Lonka, K. (1997). Explorations of constructive processes in student learning. A doctoral dissertation. Helsinki: University Press.
Lonka, K. (1998) The 21st Century Student – An active learner? An invited theme session keynote lecture. Proceedings of the 23rd International Conference “Improving University Teaching and Learning” , 63-79.
Lonka, K. (2012) Engaging Learning Environments for the Future. The 2012 Elizabeth W. Stone Lecture. In R. Gwyer, R. Stubbiftgs,& Graham Walton (Eds.) The road to information literacy. Librarians as facilitators of learning. IFLA (The International Federation of Library Associations and Institutions). Gwyer, R., Stubbings, R. & Walton, G. (eds.). Berlin/Munich: De Gruyter Saur, 157, 15-30 (IFLA publications; 157)
Lonka, K. (2013) Promoting flourishing and elevated thought - Reflections on E. Saarinen’s pedagogy. In Martela, F., Järvilehto, L., Kenttä, P. & Korhonen, J. (Eds.), Esa Saarinen: Elä-män filosofi. Helsinki: Aalto-yliopisto/Aalto University (CROSSOVER; 7/2013), 152–162.
Lonka, K., & Ahola, K. (1995). Activating instruction: How to foster study and thinking skills in higher education? European Journal of Psychology of Education, 10(4), 351–368.Lonka, K., Hakkarainen, K., & Sintonen, M. (2000). Progressive inquiry learning for child-ren--experiences, possibilities, limitations. European Early Childhood Education Research Journal, 8(1), 7–23.
Lonka, K., Joram, E. & Bryson, M. (1996) Conceptions of learning and knowledge - does training make a difference? Contemporary Educational Psychology, 21, 240-260.
Lonka, K., Hietajärvi, L., Makkonen, J., Sandström, N. & Vaara, L. (2013) Tulevaisuuden opettajankoulutus – millaiseen kouluun ja miten? In Uusi oppiminen, Publications of the Committee for the Future of the Finnish Parliament, Helsinki: Eduskunta, 93–111. (Edus-kunnan tulevaisuusvaliokunnan julkaisu; 8/2013).
Lonka, K. & Ketonen, E. (2012). How to make a lecture course an engaging learning expe-rience? Studies for the Learning Society, 2, 63-74.
Loyens, S. M. M., & Gijbels, D. (2008). Understanding the effects of constructivist learning environments: Introducing a multi-directional approach. Instructional Science, 36(5), 351–357.
Muukkonen- van der Meer, H. (2011). Perspective on knowledge creating inquiry in higher education. Doctoral dissertation. Institute of Behavioural Sciences. University of Helsinki,
Finland. http://www.e-thesis.helsinki.fi
Muukkonen, H., Hakkarainen, K., Inkinen, M., Lonka, K., Salmela-Aro, K. (2008). CASS-methods and tools for investigating higher education knowledge practices. In G. Kanselaar, V. Jonker, P. Kirschner & F. Prins (Eds.), International Perspectives in the Lear-ning Sciences: Cre8ing a Learning World, Proceedings of the Eight International Conferen-ce for the Learning Sciences (ICLS 2008), Vol. 2 (pp. 107-115). Utrecht, The Netherlands: ICLS.
Muukkonen, H., Hakkarainen, K., Jalonen, S., Kosonen, K., Heikkilä, A., Lonka, K., Inkinen, M., Salmela-Aro, K., Linnanen, J., & Salo, K. (2007). Process- and context-sensitive research on academic knowledge practices: Developing ASS-tools and methods. Proceedin-gs of the Computer Supported Collaborative Learning Conference, Rutgers University, New Jersey, USA, July 16-21, 2007.
Nadkarni, A., and Hofmann, S. (2012). Why do people use Facebook? / Personality and Individual Differences. /52, 243- 249
Paavola, S., Lipponen, L., & Nieminen, J., Sauri, P. & Lonka, K. (2006). On the relationship between group functioning and study success in PBL. Medical Education, 40, 64-71.
Paavola, S., Lipponen, L. & Hakkarainen, K. (2004). Modeling innovative knowledge communities: A knowledge-creation approach to learning. Review of Educational Research, 74, 557-576.
Pekrun, R. (2005). Progress and open problems in educational emotion research. Learning and Instruction, 15(5), 497-506.
Prensky, M. (2005). Listen to the natives. Learning in the digital age. Educational Leader-ship, 63 (4), 8-13.
Prensky, M. (2008). Backup Education? Too many teachers see education as preparing kids for the past, not the future. Educational Technology, 48, 1-3.
Prensky, M. (2012). From digital natives to digital wisdom. Hopeful essays for 21st century learning. Thousand Oaks, CA: SAGE.
Sandström, N., Eriksson, R., Lonka, K. & Nenonen, S. (2014). Usable and Affording Physical and Virtual Learning Environments. In Jensen, P.A. (Ed.), CIB FACILITIES MANAGE-MENT CONFERENCE. USING FACILITIES IN AN OPEN WORLD – CREATING VALUE FOR ALL STAKEHOLDERS. 21-23 May, Copenhagen, Denmark.Scardamalia, M. (2002). Collective cognitive responsibility for the advancement of kno-wledge. In B. Smith (Ed.), Liberal Education in a Knowledge Society (pp. 67-98). Chicago: Open Court.Scardamalia, M., & Bereiter, C. (2003). Knowledge building environments: Extending the limits of the possible in education and knowledge work. In A. DiStefano, K.E. Rudestam, & R. Silverman (Eds.), Encyclopedia of distributed learning. Thousand Oaks, CA: Sage Publications.
Schaufeli, W.B., Martínez, I.M., Pinto, A.M., Salanova, M., & Bakker, A.B. (2002). Burnout and engagement in university students: A cross-national study. Journal of Cross-cultural Psychology, 33(5), 464-481.
Tolvanen, A., Kiuru, N., Leskinen, E., Hakkarainen, K., Lonka, K., Inkinen, M., & Sal-mela-Aro, K. (2011). A new approach for estimating a nonlinear growth component in multilevel modelling. International Journal of Behavioral Development, 35(4), 370-379.Tomasello, M. (1999). The cultural origins of human cognition. Cambridge, MA: Harvard University Press.
Tsai, Y.-M., Kunter, M., Ludtke, O., Trautwein, U., & Ryan, R.M. (2008). What makes lessons interesting? The role of situational and individual factors in three school subjects. Journal of Educational Psychology, 100(2), 460-472.
Vygotski, L. S. (1978). Mind in society: The development of higher psychological processes. Cambridge, MA: Harvard University Press.
320 321Oppiva kampus
How to co-learn in campus
Alpo Salmisto
This chapter presents two course designs that were conducted using the knowledge creation and progressive inquiry learning methods in higher civil engineering education. The chapter is
based on two peer-reviewed scientific articles (see Salmisto 2013; Salmis-to & Nokelainen 2014) and it summarizes the main results of the articles. First is presented the basic idea of the knowledge creation metaphor to learning and the progressive inquiry learning method. Following the literature review, it is described how the knowledge creation and pro-gressive inquiry methods were implemented in the Real Estate Business and Management, and in the Basics of Construction Management and Economics course designs at Tampere University of Technology. Also students’ experiences from the courses are described in these sections. Finally, the chapter is summarized and conclusions are drawn.
322 323Oppiva kampus
The knowledge creation metaphor provides a new approach to learning
Paavola, Lipponen and Hakkarainen (2004) have presented the knowledge creation metaphor of learning. It is based on the three models of innovative knowledge communities and it provides a new approach to learning. The knowledge creation metaphor is developed based on Nonaka and Takeuchi’s (1995) model of knowledge creation, Engeström’s (1987) model of expansive learning, and Bereiter’s (2002) model of knowledge building. The knowledge creation metaphor emphasises the creation of something new in the process of learning. Bereiter’s model of knowledge building is the basis of the pro-gressive inquiry learning method. The progressive inquiry is a pedago-gical model where the learning process is emphasized as an interaction between learning and knowledge building (Hakkarainen et. al. 1999). Progressive inquiry learning is designed to support typical data acqui-sition by the specialist. It emphasizes the activity of the learner and the impact of co-operation in a shared research project as well as the crea-tion of new knowledge. It consists of the following parts: setting up the context, distributed expertise, presenting research problems, creating working theories, critical evaluation, searching deepening knowledge, developing deepening problems, and creating new working theories. The progressive inquiry learning method involves the ele-ments of three metaphors of learning: the knowledge acquisition, the participation and the knowledge creation metaphor. The knowledge acquisition metaphor focuses on “a process of adopting or constructing subject-matter knowledge and mental representations”, the participa-tion metaphor focuses on “a process of participating in social com-munities”, and the knowledge creation metaphor focuses on “a process of creating and developing new material and conceptual artifacts”. (Paavola & Hakkarainen 2005.) Compared with other learning met-hods, the knowledge creation metaphor makes the progressive inquiry model specific.
Master’s students found the progressive inquiry useful
The first case course, Real Estate Business and Management (REBM), was developed based on the knowledge creation metaphor at Tampere University of Technology. The course is for Master’s students and was implemented based on knowledge creation first time in 2011 (Figure 1). The course plan was built on the basic idea of progressive inquiry where the students themselves define research questions and problems. The objective of the first learning event was setting up the context, i.e. to provide an overview of the course subject and help understand the course’s learning principles and the progressive inquiry learning process. The event adhered to the traditional lecture method, even though some activation methods were used during the lecture. The aim was to start group formation and show that active involvement of the students is hoped for during the course. Progressive inquiry within the groups of students began in the second week, when the students were divided into groups of 4–5 people. Most of the course participants were civil engineering students. Students from other study programs were divided among the groups so that the interdisciplinarity goal was partially met. The event started with a short presentation on the subject by the teacher. Then, the students prepared a concept map for “user-oriented development of shopping centers”. On the basis of the concept maps, the students continued with setting up the context. Distributed expertise was a key part of the study during the whole course. After making their concept maps, the groups examined the maps of other groups in rotation, spending 4–5 minutes on each concept map and added their own comments to it. The next step was presenting the research problems. The groups were to come up with 5–10 research questions on the basis of the concept maps. The ques-tions were posted for all to see and each group selected two of them. The current knowledge-based working theories of the students were created by thinking about preliminary answers to the research ques-
324 325Oppiva kampus
tions. After the event, the creation of working theories continued with the research planning process. Traditional lectures were held during weeks 3–6 in addition to research plan presentations by the students. The aim of the lectures was critical evaluation, searching deepening knowledge and develo-ping deepening problems. At first, the traditional lecture in week 7 was delivered in the university lecture hall. The subsequent combined lecture and excursion took place at the office of University Properties of Finland Ltd. (Figure 2). Five weeks after the last lecture, a seminar (Figure 2) where students presented their own studies was held. New working theories were created and new knowledge was shared in the seminar based on the studies. A group exam was held one week after the seminar. The groups were to do a peer evaluation of the two studies by the other groups. The objective of the group exam was to familiarize the mem-bers with the studies of the other groups as well as to get feedback on their own work. Peer evaluation also honed the metacognitive skills of the students. The plan for the second course was developed based on teachers’ experiences from the first course and student feedback. The
students found that traditional lectures did not support progressive inquiry learning and hoped for more activating tasks during lectures. In addition, progressive inquiry was considered unrelated to lectures, which focused more on office properties. The main idea and structure of the second course remained the same as the first one. Traditional lectures were modified so that each lecture began with presentations by student groups. The presentations were related to the research questions formulated by the students. During the first lecture hour the groups were expected to lead the discussion of the students on the topic of the lecture. Meanwhile, other groups were preparing for the debate themselves. The weekly tasks allowed students to receive feedback and guidance for their own research from the lecturers and other students throughout the learning process. The metacognitive processes, which are typically the responsibility of the teachers, were transferred to the students through the weekly tasks. Another aim of the weekly tasks was to improve the conne-ction between the lectures and the research process of the students, to make the lectures more communicative, to hone the presentation skills of the students, and to help prepare the students for the lectures. Another significant change in the new course plan was to add a new topic, “user-oriented development of the university campus”. After all, university properties are more like office buildings than shopping centers, which makes the connection between lectures and the research process better while university properties are also more familiar to the students. According to the feedback, inquiry learning has facilitated the learning process of the students. Students considered as the best parts of the courses the tasks and learning events based on progressive inquiry learning. In 2011, four lecturers delivered traditional lectures the same way as in previous years for the corresponding courses. Three learning events were directly linked to progressive inquiry: the start of the progressive inquiry, the seminar and the group exam. There were also two other events that differed from a traditional lecture: a course opening lecture and a combined excursion and lecture. The students’ evaluation of each learning event (Table 1) at-tested to the need to develop traditional lectures to support progressive inquiry. According to the means of the feedback, students considered Figure 1. The developing process of the Real Estate Business and
Management course.
326 327Oppiva kampus
the events that differed from traditional lectures the best learning events of the course in 2011. The start of the progressive inquiry was rated the highest in every aspect: contents, material, and manner of presentation. That event was based mainly on the students’ own work only supervised by a teacher. All five different learning events, except the seminar, were preferred over all traditional lectures. Feedback grades for all lectures decreased compared to previous years. The pro-gressive inquiry helped the students in their learning. When the more student-centered methods, which differ from traditional lectures, were used, the ratings of traditional lectures dropped substantially and the progressive inquiry based learning events were found more meaning-
ful. Verbal feedback confirmed this assumption and indicated that the higher scores were based on a better learning experience. In 2012, lecturers who managed to modify their lectures to support progressive inquiry were rated better than in 2011. The ratings of lecturers who lectured the same way as the previous year decrea-sed further. The evaluations of all progressive inquiry based learning events stayed almost the same or decreased slightly, except for the start of the progressive inquiry. The combined mean for the start of the progressive inquiry decreased 0.68 points although the event was held the same way as in 2011.
328 329Oppiva kampus
Bachelor’s courses should focus more on learning skills
Another case course, Basics of Construction Management and Eco-nomics (BCME) for first-year civil engineering students, was imple-mented for the first time in 2013 at Tampere University of Technology (Figure 3). The main content of the course is based on the course previously entitled Building Project. The Building Project course is still on offer for the second-year civil engineering students studying in the old degree program and for the students from other disciplines who study civil engineering as a secondary subject. In 2013, some lectures were the same for both courses, but the students’ exercises, practices and learning process differed. The Building Project course is conducted using the traditional case-based learning method at the universities of technology; lectures and case assignments, which the teacher precisely predefines. The main contents of both courses are building project ma-nagement, phases of the project, and tasks of the parties of the project. In addition, the Basics of Construction Management and Economics course consists of the entrepreneurship and innovation module, basics of cost accounting and investment calculations. The syllabus of the Basics of Construction Management and Economics course was also built on the basic idea of progressive in-quiry, where the students themselves define the research questions and problems. The course began with the opening lecture. The aims of the lecture were to get a picture of the field of construction management and economics, and to understand the learning process of the course and the progressive inquiry method. In the second week began the ent-repreneurship and innovation module. It consisted of lectures, an ent-repreneurship and innovation assignment, and small group sessions. The module began with lectures on the basics of entrepreneurship and innovations. A central part of the module was the entrepreneurship and innovation assignment. It was the key part of the progressive inquiry process of the entrepreneurship and innovation module. The main idea of the assignment was to identify the construction related problem and to try to solve the problem by developing a new product. One part of the innovation process was to build a prototype of the product. Students also described the business idea of the product and
The students found that traditional lectures
did not support progressive inquiry
learning and hoped for more activating tasks
during lectures.
”
Table 1. Means of student feedback for learning events in 2007–2010, 2011 and 2012. (Salmisto 2013)
330 331Oppiva kampus
presented simple cost accounting and investment calculations. During the innovation process, there were three small group sessions, and two lectures on cost accounting and investment calculations were given. At the end of the entrepreneurship and innovation module there was the seminar where students presented their solutions. After the entrepreneurship and innovation module began the building project management module. It consisted of two-hour small group sessions and two-hour lectures every week. On the first lecture, a picture of the building project as a whole was given. The objective of the first lecture was setting up the context. After the first lecture, the building project module proceeded in three two-week learning cycles. The basic idea of the rotation of the small group sessions and lectures was that the students would explore the subject of the week before the lectures. In the small group sessions, students defined the preliminary research questions and, on the basis of the lecture, further defined their questions. In the second week’s small group session, students presented their research questions to other students and received guidance for their work from the tutors. The students prepared for the small group sessions by performing an advance assignment for the sessions.
The subject of the first cycle was the briefing of the building project. In the first small group session, the student groups selected the project type and defined the research questions on what they need to figure out in the first phase of the building project. The topic of the second learning cycle was programming the project. Students conti-nued to work with their project from the results of the briefing phase and began the second phase by defining the research questions on what they need to figure out in the programming phase of the proje-ct. The third part of the students’ learning cycle was the design and construction phases of the building project. In its entirety, three cycles composed one learning process. During the last small group session, the students presented their entire assignment to other students. The results of the student survey (Figures 4–6) demonstrate that there are challenges in applying knowledge creation learning for the first-year engineering course in mass teaching. Students thought that case based learning supported their learning process better than the course based on knowledge creation. On the case based course, the learning tasks were well-defined and students thought it was easier to see what the aims of the course are and what they were expected to
Figure 3. The developing process of the Basics of Construction Mana-gement and Economics course.
Figure 4. The means of the six factors measuring students’ percep-tions of the teaching-learning environment in the courses Basics of Construction Management and Economics, and Building Project. (Salmisto & Nokelainen 2014)
332 333Oppiva kampus
learn. The course based on knowledge creation provided students with more and better feedback because of the weekly small group sessions. The most important need for improvement lies in the instruc-tions for the knowledge creation based learning tasks. Students felt that the instructions for the learning tasks were unclear and that they received too little guidance for their learning process and group work. The most significant differences between the courses are in the alignment factor. The open and unlimited learning tasks confused the students and they were unable to see the whole learning process and what they were expected to learn. On the other hand, the main thing in knowledge creation learning is that students themselves present the research questions.
Figure 5. The means of the four factors measuring students approach to learning in the courses Basics of Construction Management and Economics, and Buil-ding Project. (Salmisto & Nokelainen 2014)
Figure 6. The means of the items measuring professional skills in the courses Basics of Construction Management and Economics, and Building Project. (Salmisto & Nokelainen 2014)
Also, the results indicate that first-year students’ metacognitive skills are inadequate for the unlimited learning tasks, because they are used to solving limited tasks predefined by the teacher. The ability to formulate research questions is an important skill for engineers. In the working life, engineers will encounter unstructured and complicated tasks. They should be able to define problems and find the solution to them. Engineering students should practice these kinds of skills from the beginning of the university studies. The better metacognitive and learning skills students have, the better learning is possible in later university studies. If students learn these skills from the beginning of their first-year studies, they can use the skills later in their university studies. They are also better prepared for self-steered learning. Kno-wledge creation learning enhances not only professional skills, but also the learning of the contents.
334 335Oppiva kampus
Summary and conclusions
The first case study demonstrated that the progressive inquiry learning method is a good way to improve higher engineering education cour-ses. The results can also be used to develop other courses to improve learning outcomes as well as help students to find learning more mea-ningful. The second case study emphasizes the need for more focus on the metacognitive and learning skills of first-year engineering students. The results showed that first-year students are not ready for completely open and unlimited learning tasks. Their self-regulation and higher order thinking skills are inadequate for the knowledge creation based
learning process, where they have a large responsibility for their own learning. The students are used to solving limited tasks predefined by the teacher. After all, the case study demonstrates that it is possible to apply knowledge creation based learning in mass teaching in higher engineering education. However, it requires good planning and imple-mentation of the course and the learning events. Students also need sufficient guidance for the unlimited tasks and for defining the relevant research problems. Higher education is changing. The learning in universities should be more student-centered. Traditional lectures are not the best way to learn the skills of the knowledge society. The new learning methods are setting new requirements for campus development. The traditional class rooms do not meet the demands set by the new learning methods. In the developing of the learning environments attention must be paid to physical, social and virtual aspects of places. Professionals of the construction sector have a significant role in the development of campuses. The changes in society have increased the need for new competencies in all fields. In the construction sector, the-se changes have been noticed in required competencies, but the lear-ning methods of higher education have not been developed enough to meet the future competency needs of the industry. Key competencies in the field of construction, which current higher education does not support enough, are related to the interdisciplinary, collaboration and group work skills, and meta-cognitive knowledge and learning skills. Engineers also need better skills in shared expertise, entrepreneurial skills, and skills in creativity and innovativeness. Present engineering education does not support the development of these competencies enough. This chapter provided examples of how the new learning met-hods could be used in higher civil engineering education. Knowledge creation and progressive inquiry learning improve the competencies of the knowledge society and also develop learning of the contents.
Also, the results indicate that first-year students’ metacognitive skills are
inadequate for the unlimited learning tasks, because they are used to solving limited
tasks predefined by the teacher.
”
336 337Oppiva kampus
ReferencesBereiter, C. 2002. Education and mind in the knowledge age. Hillsdale, NJ: Lawrence Erlbaum.
Engeström, Y. 1987. Learning by expanding. Helsinki: Orienta-Konsultit.
Hakkarainen, K. 1998. Epistemology of scientific inquiry and computer-supported collabo-rative learning. PhD. Thesis, University of Toronto.
Hakkarainen, K. 2005. Tutkiva oppiminen käytännössä: Matkaopas opettajille. Helsinki: Wsoy.
Nonaka, I. and Takeuchi, H. 1995. The knowledge-creating company: How Japanese compa-nies create the dynamics of innovation. New York: Oxford University Press.
Paavola, S. and Hakkarainen, K. 2005. The knowledge creation metaphor – an emergent epistemological approach to learning. Science & Education, 14(6), 535-557.
Paavola, S., Lipponen, L. and Hakkarainen, K. 2004. Models of Innovative Knowledge Communities and Three Metaphors of Learning. Review of Educational Research, 74(4), 557-576.
Salmisto, A. 2013. Case study: Progressive Inquiry Learning in Real Estate Business and Management Course. In: Aung, W., Alexander, B., Saliah-Hassane, H. & Sandnes, F.E. (Ed.), Innovations 2013 – World Innovations in Engineering Education and Research, 149-158. iNEER, Potomac, MD, USA.
Salmisto, A. 2013. Tiedon luomiseen perustuvalla oppimisella rakennusalan tulevaisuuden osaajia? Ammattikasvatuksen aikakauskirja, 15(1), 47-68.
Salmisto, A. and Nokelainen, P. 2014. Knowledge creation and innovation in a civil engineering course for the first-year university students. European Journal of Engineering Education. DOI: 10.1080/03043797.2014.960510
Scardamalia, M. and Bereiter, C. 1994. Computer Support for Knowledge-Building Com-munities. Journal of the Learning Sciences, 3(3), 265-284.
The new learning methods are setting
new requirements for campus development.
The traditional class rooms do not meet the
demands set by the new learning methods. In the
developing of the learning environments attention
must be paid to physical, social and virtual aspects of
places.
”
338 339Oppiva kampus
Tässä artikkelissa pohditaan, miten erilaiset osallistumisen välineet vaikuttavat luento-opetuksen, massatilaisuuksien ja pienryhmäopetuksen vuorovaikutukseen, yhteisölliseen tiedon-
rakenteluun ja yhteiskehittelyyn. Esittelemme haastattelu-, havainnointi- ja kyselytutkimuksien tuloksia erilaisista oppimisen ja tiedon jakamisen tilanteista, joissa virtuaalinen tila tarjoaa uudenlaisia mahdollisuuksia viestintään ja vuorovaikutukseen. Tutkimukset on toteutettu vuosina 2012–2014 Jyväskylän yliopistossa ja Helsingin yliopistossa, ja niissä on tutkittu vuorovaikutteisuutta tukevien teknologioiden, Viesti-seinä® ja Flinga® -sovellusten, synnyttämiä käyttäjäkokemuksia.
Vuorovaikutteisuutta tukeva teknologia – kokemuksia välineistä ja vuorovaikutuksesta
Inka Mikkonen, Anette Lundström, Suvi Nenonen & Niclas Sandström
340 341Oppiva kampus
Opettajakeskeisyydestä kohti oppijalähtöisyyttä
Tieto- ja tietämysyhteiskunnassa työn tekemiselle on keskeistä intensii-vinen, jatkuva kommunikointi sekä lisääntyvät yhteistoiminnan muo-dot ja yhteisöllisen tiedon tuottaminen. Tietoa hankitaan, rakennetaan ja jaetaan vuorovaikutuksessa toisten kanssa. Keskeistä on, mitä han-kitulla tiedolla voidaan saada aikaiseksi ja miten tiedon rakentamisen prosesseissa hyödynnetään teknologiaa ja innovaatioita. Yhteisöllinen tiedonrakentelu edellyttää työskentelyn välineiltä ominaisuuksia, jotka antavat mahdollisuuksia kommunikoida tehokkaasti ja arvioida tiedon merkitystä sekä luotettavuutta. Teknologiset laitteet ja sovellukset ovat viime aikoina monipuolistuneet huimasti, ja tuo kehitys tarjoaa väli-neitä useisiin monimuotoisiin yhteisöllisen tiedon rakentelun proses-seihin. Kehityksestä huolimatta opettamisen ja oppimisen käytänteet eivät toistaiseksi ole muuttuneet riittävän laaja-alaisesti: esimerkiksi luennot, seminaarit ja konferenssit ovat usein edelleen yksisuuntaisen oppimisen paikkoja, joissa osallistujille jää passiivinen rooli. Muuttuvat sosiaaliset tietokäytänteet haastavat tiedonluomisen tapoja ja oppimi-sen tilallisuutta sekä vuorovaikutusta monilla eri tavoilla. Vaikka näkemykset opettamisen ja oppimisen tavoista ja käytänteistä ovat muuttuneet merkittävästi viimeisten vuosikymmen-ten aikana, teorian ja käytännön välillä on kuilu; oppimisteoreettiset lähtökohdat oppijalähtöisyydestä ja yhteisöllisestä oppimisesta eivät valitettavan usein edelleenkään näy luento-opetuksessa. Tutkimukset ovat osoittaneet, että luento-opetus on usein edelleen hyvin opettaja-keskeistä ja interaktiivisuus on vähäistä: oppija on passiivinen tiedon vastaanottaja ja luennoitsijan ohjeiden ja ohjaavien opetuskäytänteiden kohde. Vuorovaikutuksen monipuolistamiseksi opetustilanteissa on esitetty luennon lähtökohtien muuttamista ja teknologian tarjoamien mahdollisuuksien hyödyntämistä. Teknologioiden ja ohjelmistojen avulla osallistujan aktiivisuutta ja osallistumisen määrää voidaan lisätä, esimerkiksi reaaliaikaisten kyselyjen, äänestyksien, palautteiden ja kommenttien muodossa. Opetustilannetta voidaan muuntaa esimerkiksi niin sanotun käänteisen opettamisen (flipped classroom) muotoon. Tällöin tiedon-jakamiseen käytetty aika vähenee ja oppijat tekevät tietyn esiymmär-rystä synnyttävän työn jo ennen opetushetkeä. Näin yhteisillä kokoon-
tumiskerroilla päästään heti syventymään yhteisesti haltuun otettavaan asiaan sosiaalistuvien tietokäytäntöjen avulla, kun keskeisestä käsitteis-töstä on jo ehtinyt muodostua tietty mielikuva ennen. Tämä edellyttää kuitenkin myös laajempaa ajattelutavan muutosta, jossa korostuu luentojen vuorovaikutuksellinen luonne yksisuuntaisen luennoinnin sijaan. Yhtenä yliopisto-opetuksen haasteena voidaan nähdä yliopis-tojen kyky hyödyntää opetuksessaan sellaisia työskentelyn tapoja, joita käytetään koulun ja opiskelumaailman ulkopuolella. Näissä työtavoissa virtuaalisen vuorovaikutuksen merkitys osana osallistumisen käytän-teitä korostuu; nykyisin bloggaukset, twiitit, postaukset ja muut kom-mentointi- ja vuorovaikutustavat ovat sekä työelämän että vapaa-ajan tapoja osallistua ajankohtaiseen keskusteluun.
Uutta kokeilemaan
Tutkimuksessa vuorovaikutteisuutta tukevaa teknologiaa käytettiin luento-opetuksessa, massatilaisuuksissa sekä pienryhmäopetuksessa. Keväällä 2014 Jyväskylän yliopiston Agora Centerin auditoriois-sa luennoiville opettajille tarjottiin mahdollisuutta kehittää omaa luento-opetustaan ja käyttää uudenlaisia osallistumisen välineitä. Vuorovaikutteisuutta tukevaa teknologiaa hyödynnettiin kolmen luentosarjan opetuksessa. Opiskelijat pystyivät osallistumaan luennon kulkuun kirjoittamalla kysymyksiä ja kommentteja oman mobiililait-teensa kautta. Luennoitsijalla oli mahdollisuus nostaa seinälle tulleista viesteistä yleiseen keskusteluun sisältöjä, jotka askarruttivat yleisöä tai jotka auttoivat syventämään käsiteltyä aihetta. Vuorovaikutteisuutta
Keskeytti luennoitsijan yksinpuhelun positiivisella
tavalla!” (Mies 26–30 v.)”
342 343Oppiva kampus
tukeva teknologia tarjosi myös mahdollisuuden palautteen keräämi-seen ja erilaisten äänestyskyselyjen tekemiseen sekä niiden hallittuun julkaisemiseen. Kertyneistä tuloksista oli mahdollisuus näyttää reaa-liaikaista ja havainnollistavaa grafiikkaa, joka auttoi visualisoimaan esimerkiksi osallistujien osaamisen tasoa. Vuorovaikutteisuutta tukevaa teknologiaa hyödynnettiin myös rakennushankkeeseen liittyvissä käyttäjälähtöisen suunnittelun kah-dessa massatapahtumassa (n. 200 henkilöä), jotka järjestettiin vuosina 2012 ja 2013. Molempien tilaisuuksien tavoitteena oli jakaa tietoa ja kerätä käyttäjänäkökulmia. Ensimmäisen tilaisuuden ajankohtaan mennessä käyttäjät eivät juuri olleet osallistuneet suunnitteluproses-siin. Seuraavan vuoden aikana heille tehtiin käyttäjäprofiilikysely sekä järjestettiin suunnittelutyöpajoja. Suunnitelmia kehitettiin käyttäjiltä saadun palautteen mukaisesti, ja joulukuussa 2013 oli uusi tiedo-tustilaisuus, jossa myös hyödynnettiin vuorovaikutteisuutta tukevaa teknologiaa. Helsingin yliopistossa vuorovaikutteisuutta tukevaa tekno-logiaa tutkittiin pienryhmäopetuksessa keväällä 2013. Kasvatuspsy-kologiaa pääaineenaan opiskeleva luokanopettajaryhmä suunnitteli, toteutti ja arvioi niin sanotun ilmiökokonaisuuden. Ilmiökokonaisuu-dessa opiskellaan tutkivan oppimisen ja ilmiöpohjaisen pedagogiikan työtavoilla itse valittuja ja ryhmässä yhdessä ideoiden kokonaisuuksia, joissa yhdistetään yhteisöllinen tiedonrakentelu eri tiedon- ja tieteena-lojen rajoja ylittävään integroivaan vuorovaikutteiseen työskentelyyn. Tätä seitsemänviikkoista intensiivistä ryhmätyöskentelyä havainnoitiin ja sen aikana tehtiin opiskelijahaastatteluja, joiden kysymykset koskivat ryhmädynamiikaa, fyysistä ympäristöä ja vuorovaikutteisuutta tukevaa teknologiaa.
Monologista dialogiin
Suurin osa Viestiseinää® käyttäneistä opiskelijoista piti vuorovaikut-teisuutta tukevan teknologian käyttöä hyvänä keinona lisätä osallistu-misaktiivisuutta ja oppijalähtöisyyttä luento-opetuksessa. Sen nähtiin helpottavan kysymysten esittämistä ja asioiden kommentoimista.
Useissa vastauksissa tuotiin esiin madaltunut kynnys osallistua luen-to-opetukseen. Viestisovellukset helpottavat myös epävarman tai ujon opiskelijan mahdollisuuksia tuoda esiin omaa ajatteluaan. Muutama vastaaja toi esiin, että sovellus on muuttanut heidän osallistumisensa tapaa: ”Viestiseinä on hyvä palvelu kysymysten esittämiseen, koska ainakaan itse en isossa auditoriossa yleensä osallistu suullisesti keskus-teluun (Mies 26–30 v.)”. Viestiseinän® nähtiin myös auttavan luennon rakenteiden ja aktiviteettien organisoimisessa, kun sekä osallistuja että luennoitsija voivat itse päättää, missä vaiheessa erilaiset viestit tuodaan esiin. Kyse-lyssä muutama vastaaja koki, että joskus luennoilla suullisesti esitetyt kysymykset keskeyttävät haitallisesti luennon sujuvan etenemisen. Viestisovellukset nähtiin positiivisena välineenä hallita kommunikoin-tia, koska luennoitsija voi reagoida viesteihin sopivassa kohdassa. Vuorovaikutteisen massatilaisuuden järjestämisessä Viestisei-nä® tarjosi oivallisen kanavan kysymysten esittämiseen, kommentoin-tiin ja jopa osallistujien keskinäiseen keskusteluun. Ensimmäisessä tilaisuudessa viestintä oli huomattavasti enemmän kuulijoilta puhujille, mutta vuoden jälkeen vastaava tapahtuma oli luonteeltaan paljon keskustelevampi. Lisäksi tässä artikkelissa kuvatut vuorovaikutteisuutta tuke-vat teknologiset ratkaisut tuottavat kätevästi aineistoa, jota voidaan käyttää informatiivisena materiaalina myös kurssin tai tapahtuman
Lisää luennon interaktiivisuutta. Tilanne
ei ole enää pelkästään luennoitsijan monologia.”
(Mies 30–35 v.)
”
344 345Oppiva kampus
jälkeen. Materiaalin taltioiminen varmistaa, että tärkeät mielipiteet tulevat kuulluksi ja nähdyksi – jaetuksi. Vaikka jokaista kommenttia tai kysymystä ei etenkään suurilla luennoilla ehditäkään käydä yksittäin läpi, osallistumisen mahdollisuus sekä kuulluksi tulemisen kokemus koetaan joka tapauksessa voimaannuttavaksi sekä demokratiaa lisää-väksi elementiksi. Lisäksi kommentit muodostavat yleensä tietynlaisia kokonaisuuksia, ja tämän huomaaminen voi olla sekin osallistujille tärkeä jaettu kokemus.
Teknologia voimaannuttaa
Yleisesti koettiin, että osallistumisen välineet mahdollistivat tiedon ra-kentelun ja syventämisen sekä aidon vuorovaikutuksen luennoitsijan, fasilitaattorin ja opetusryhmän kesken. Kyselyn tulokset osoittavat, että osallistumisen välineet pitivät yllä tarkkaavaisuutta ja auttoivat seuraa-maan luentoa ja opetusta: osallistujien kysymysten ja luennoitsijan tai fasilitaattorin nostamien herätteiden nähtiin pitävän yllä aktiivisuus-tasoa, joka traditionaalisia opetus- ja osallistumistapoja hyödyntäessä saattaa aika ajoin laskea. Tutkimustemme mukaan massaluennolla koetaan harvoin innostumisen ja kiinnostuksen tunteita, kun taas esimerkiksi kahvila, kahvilaa muistuttava opiskelemiseen sopiva tila
ja kirjaston ryhmätyötilat on koettu hyvinkin motivoiviksi ja niissä raportoidaan positiivisia onnistumisen kokemuksia (akateemiset tunteet). Vuorovaikutteisuutta tukevan teknologian hyödyntäminen luento-opetuksessa mahdollistaa tällaisten positiivisten onnistumisen kokemusten syntymisen myös perinteisissä luentosaleissa. Vuorovaikutteisuutta tukevan teknologian käytön koettiin monipuolistaneen ja parantaneen osallistumisaktiivisuuden lisäksi op-pimista ja luennon sisältöä. Joissakin tilanteissa teknologian käytössä nähtiin myös pientä ongelmallisuutta: muutamilla luennoilla aiheeseen liittymättömät kommentit ja kysymykset koettiin häiritsevinä, koska ne aiheuttivat ylimääräisiä ja asiaankuulumattomia reaktioita ylei-sössä ja häiritsivät näin luennon etenemistä. Opiskelijoiden mukaan mahdollisia syitä tällaiseen käytökseen olivat esimerkiksi siirtovaiku-tukset muista internetmaailman ilmiöistä (chat-keskustelu, trollaus), opiskelukulttuuriin liittyvät seikat sekä vuorovaikutteisuutta tukevan teknologian uutuudenviehätys. Osa vastaajista oli todella harmissaan asiattomasta ja aiheen vierestä menevästä keskustelusta ja ilmaisi koke-vansa syvää myötähäpeää sen vuoksi, että kaikki korkeakouluopiskeli-jat eivät hahmota tilannekontekstia ja sopivia kommunikoinnin tapoja. Toisaalta joidenkin vastaajien mielestä jotkut aiheeseen liittymättömät viestit olivat tervetulleita, koska ne vaikuttivat luennon tunnelmaan positiivisesti, ja tekivät tilanteesta vähemmän muodollisen ja keven-sivät ilmapiiriä. Pääosin viestien sisällöt olivat asiallisia ja aiheeseen liittyviä. Uusiin osallistumisen välineisiin tottuminen saattaa viedä jonkin aikaa: kun ryhmä on perehtynyt ja tottunut tämänkaltaiseen osallistumistapaan ja sosiaaliseen tietokäytäntöön, välineiden potenti-aalia on mahdollista hyödyntää tehokkaalla ja tarkoituksenmukaisella tavalla. Vuorovaikutteisuutta tukevan teknologian hyödyntäminen osana opetusta tai tilaisuuteen osallistuvien aktivoijana vaatii luennoit-sijalta, fasilitaattorilta ja ryhmän vetäjältä pedagogisia taitoja. Joskus on luennon kulun kannalta hyvä, että osallistumisen välineet ovat ikään kuin taustalla aktiivisena mutteivät näkyvissä. Tällöin komment-teja ja kysymyksiä voi esittää silloinkin, kun luennoitsija, esiintyjä, fasilitaattori tai ryhmän ohjaaja jatkaa omaa esitystään. Esiintyjä voi säädellä sekä rytmittää tilannetta ja nostaa viestejä näkyviin ja yleiseen keskusteluun silloin, kun niiden mukaan tuominen vie asian käsittelyä eteenpäin.
Kuva 1. Autenttista opiskelijoiden keskustelua ohjelmoinnin luennolla.
346 347Oppiva kampus
Onko moderointi tarpeen?
Vuorovaikutteisuutta tukevan teknologian ratkaisuissa on usein julkisuuteen sekä jakamiseen liittyviä asetuksia, joilla käyttöä voi-daan muunnella tilannekohtaisesti. Viestintää voidaan moderoida, eli säädellä, hyväskymällä tai hylkäämällä ennakolta sinne tulevat viestit, tai sitten asetukset voi laatia siten, että kaikki viestit tulevat näkyville ilman ennakkomoderointia. Jos luennoitsija tai fasilitaattori käyttää moderointia, voi hän merkittävästi vaikuttaa siihen, millaisiksi kommunikointi ja vuorovaikutus luennolla muodostuvat. Moderointi auttaa rytmittämään luentoa tai tilaisuutta, etenkin kun esiintyjiä on vain yksi: silloin luennoitsija tai fasilitaattori voi itse organisoida, mitä viestintää nostaa esiin ja missä vaiheessa. Yleisesti käyttäjät kokivat moderoinnin olevan tarpeetonta: ” – – seinä on todella hyvä keksintö. Parasta on jos luennoitsijan ei tarvitse itse hyväksyä viestejä, vaan ne tulevat suoraan seinälle.” (Nainen 21–25 v.). Muutamissa vastauksissa ratkaisuksi esitettiin luennon ulkopuolista henkilöä, joka vastaisi moderoinnista. Joissakin suurissa tilaisuuksissa on ollut hyvä, että esimerkiksi esiintyjän tukena on pedagogisesta ICT-tuesta vastaava moderoija, joka avustaa esiintyjää vastausten ja kommenttien asettelemisessa, keskusteluun nostamisessa sekä teemoit-telemisessa. Vastauksissa tuotiin esiin myös anonymiteetin ongelmat, koska nimettömänä esiintyminen mahdollistaa luentoon liittymättö-män viestinnän. Ratkaisuksi ehdotettiin nimellä kommentointia sekä kirjautumista osallistumisen välineisiin, vaikka itse viestit olisivatkin anonyymeja. Nimen näkymisen yhteyttä osallistumisen aktiivisuuteen ei vastauksissa problematisoitu. Tilaisuuksissa moderointia usein käytetään, ja niissä moderoi-jan sekä fasilitaattorin yhteistyön todettiin helpottavan päätöksentekoa muun muassa julkaisemisen/ei-julkaisemisen välillä. Moderaattori kuuntelee vuorovaikutusta herkällä korvalla: hän ikään kuin johtaa orkesteria. Mikäli viestiseinään on laitettu valmiita kysymyksiä, joihin osallistujat merkitsevät mielipiteitään, on moderaattorin oltava hyvin tarkkana, että kysymys tulee esille ilman viivettä ja että vuorovaikutuk-sen virta ei pääse katkeamaan.
Kuva 2. Viestiseinä monipuolistamassa Jyväskylän yliopiston luento-opetusta. Kuva: Veikko Somerpuro.
- - seinälle ilmestyi täysin irrelevantteja kommentteja
peleistä, muumeista tai kebabista. (Mies 26–30)
”
348 349Oppiva kampus
Osallistumisen nopeus ja vaivattomuus lisäävät
demokraattisuutta. (Nainen 23–33 v.)
”
Virtuaalinen tila monipuolistaa vuorovaikutusta isoissa ryhmissä
Luentosalit ovat oppimisympäristöinä perinteisiä, frontaaliopetusta tukevia tiloja, joiden dynaaminen, joustava sekä monimuotoinen hyö-dyntäminen uusien oppimiskäsitysten ja oppimistutkimuksen tulosten mukaiseen oppimiseen ei ole helppoa. Luento-opetukseen liittyvät pedagogiset käytänteet tarvitsevat päivittämistä, jotta luentosalin fyysi-sen tilan rajoitteet eivät estä tieto- ja tietämysyhteiskunnassa keskeisiä vuorovaikutus- ja kommunikointitapoja. Vuorovaikutteisuutta tukeva teknologia voi toimia resurssina, jolla on mahdollista monipuolistaa opetusta ja luentokäytänteitä hyvinkin perinteisissä oppimistiloissa. Osallistumisen välineet muuttavat kahdensuuntaisen vuorovaikutuk-sen moninapaiseksi vuorovaikutusverkostoksi, mikä luo tilanteisiin yhteisöllisen osallistumisen virran ja tukee positiivista osallistumisko-kemusta.
Seinälle tulleet viestit auttoivat oppimista.
(Nainen 21-25v.)”
KirjallisuusDillon, P., Wang, R., Vesisenaho, M., Valtonen, T. & Havu-Nuutinen, S. (2013). Using technology to open up learning and teaching through improvisation: Case studies with micro-blogs and short message service communications. Thinking skills and creativity 10, 13–22.
Harrison, A. & Hutton, L. (2014). Design for the changing educational landscape. Space, place and the future of learning. London: Routledge.
Hyrkkänen, U & Nenonen, S. (2011). The Virtual Workplace of a Mobile Employee – How Does Vischer’s Model Function in Identifying Physical, Functional and Psychosocial Fit? In J.A. Jacko (ed) Human-Computer Interaction, Part III, HCII 2011, LNCS 6763 proceedings, 69-75. Berlin Heidelberg: Springer
Kankaanranta, M., Mikkonen, I. & Vähähyyppä, K. (toim.) 2012. Tutkittua tietoa oppimis-ympäristöistä. Tieto- ja viestintätekniikan käyttö opetuksessa. Helsinki: OPH. http://www.oph.fi/download/147821_Tutkittua_tietoa_oppimisymparistoista.pdf
Kuuskorpi, M. & González, N.C. (2014). Physical learning environment: Learning in the future. Teoksessa M. Kuuskorpi (toim.), Perspectives from Finland – Towards new learning environments. Helsinki: OPH.
Sandström, N., Eriksson, R., Lonka, K. & Nenonen, S. (2014). Usable and Affording Phy-sical and Virtual Learning Environments. In Jensen, P.A. (Ed.), cib facilities management conference. using facilities in an open world – creating value for all stakeholders. 21-23 may, copenhagen, denmark, 381–392
Valtonen, T., Havu-Nuutinen, S., Dillon, P. & Vesisenaho, M. (2011). Facilitating collabora-tion in lecture-based learning through shared notes using wireless technologies. Journal of Computer Assisted Learning 27, 575–586.
Young, M., Robinson, S. & Alberts, P. (2010) Students pay attention! Combating the vigilan-ce decrement to improve learning during lectures. Active Learning in Higher Education 10, 41–55.
350 351Oppiva kampus
Laboratorioiden yhteiskäyttö yliopistokampuksella
Jyrki Yläoutinen & Sanna Peltoniemi
Tässä artikkelissa kuvataan, miten laboratorioiden yhteiskäyt-töisyyttä on menestyksekkäästi sovellettu biolääketieteellisellä yliopistokampuksella 90-luvulta lähtien ja miten yhteiskäyttöi-
syys on vaikuttanut tilaratkaisuihin eri mittakaavoissa. Tapaustutki-muksen tulokset osoittavat, että laboratorioiden yhteiskäyttöisyydessä on paljon potentiaalia tutkijoiden tietotaidon vaihdon, yhteisöllisyyden kehittymisen ja kustannustehokkaan toiminnan näkökulmista.
352 353Oppiva kampus
Yhteiskäyttöisyyden taustatekijöitä
Kysymys tilojen ja palvelujen yhteiskäyttöisyyden mahdollisuuksista on noussut viime vuosina yhä useammin esille yliopistokampusten kehittämiseen liittyvissä pohdinnoissa. Syitä kasvaneeseen kiinnostuk-seen tilojen yhteiskäyttöisyyden lisäämiseksi ovat tarve löytää keinoja resurssien tehokkaampaan käyttöön talouden, työn tuottavuuden ja kestävän kehityksen näkökulmista. Haasteena on ymmärtää, miten yhteiskäyttöiset tilat ja palvelut organisoidaan sekä millaisia toiminta-malleja ja tiloja jaettujen laboratorioiden ratkaisu edellyttää. Koska tietoa laboratorioiden yhteiskäyttöisyydestä on edel-leenkin varsin vähän saatavilla, teimme vuonna 2014 tapaustutkimuk-sen, jonka kohteena on menestyksekkäästi toimiva biolääketieteen tutkimusinstituutti, jossa laboratorioiden yhteiskäyttöisyys on perusta-misesta lähtien ollut osa instituutin toimintatapaa. Tutkimuksen tavoit-teena oli tunnistaa yhteiskäytön ilmentymiä sekä analysoida, miten tilojen yhteiskäyttöisyys vaikuttaa tilaratkaisuihin ja toimintamalleihin. Lisäksi tutkimuksen tehtävänä oli arvioida yhteiskäyttöisten laboratori-oiden etuja, haasteita ja tulevaisuuden näkymiä.
Yhteiskäyttöä eri mittakaavoissa - core-laboratoriot ratkaisumallina
Suomessa biolääketieteen yhteiskäyttöisiä resursseja koordinoidaan eri mittakaavoissa: kansallisesti, paikallisesti sekä kampus- ja rakennus-kohtaisella tasolla. Resurssien kansallisen koordinoinnin tavoitteena on tarjota tutkijoille verkosto, joka tarjoaa tämänhetkistä huipputasoa edustavia laboratoriopalveluita, core-laboratorioita. Core-laboratorion tarkoituksena on tarjota tiettyjä erikoispalveluita, joita tutkija voi hyö-dyntää tutkimukseensa parhaiten soveltuvalla tavalla. Tämän lisäksi yhteiskäyttöisiä resursseja kehitetään paikallisella tasolla. Pienemmät, paikallisen tason core-laboratoriot palvelevat alan tutkimusta alueelli-sesti kampuksen, rakennuksen tai huoneistojen mittakaavassa.
Mitä core-laboratorioilla tarkoitetaan?Core-laboratoriot sisältävät tyypillisesti kalliita ja harvemmin käytet-täviä tieteellisiä laiteympäristöjä, jotka ovat alhaisesta käyttöasteesta huolimatta keskeisen tärkeitä biolääketieteellisessä tutkimuksessa. Esimerkiksi puhdastilat ovat tyypillinen core-laboratorio, jonka puh-tausasteella ja toimintamalleilla on hyvin tarkat ja korkeat standardit. Core-laboratoriot voidaan jakaa kolmeen pääkategoriaan. Ensimmäi-sen tason core-laboratorio saattaa sisältää vain yhden instrumentin, jota useampi tutkija eri tutkimusryhmistä käyttää. Seuraavan tason core-laboratoriossa tieteellistä laitteistoa valvoo ja hoitaa laborato-rion ylläpitäjä. Tämä ylläpitäjä voi olla tutkija, tai erikseen toimeen palkattu teknikko. Ylläpitäjä opettaa tutkijoita käyttämään laitteita, jolloin tutkijat voivat itse tehdä kokeita omaehtoisesti. Kolmannen tason core-laboratorion muoto on puhdas core-palvelu: tutkijat tuovat näytteet core-laboratorioon ja vain instrumentin ylläpitäjä käyttää laitetta. Tutkija saa mukaansa raakadatan, jota hän analysoi omassa laboratoriossa tai toimistotiloissa. Kuva 1 kuvaa core-laboratorion eri kategorioita.
Kuva 1. Core-laboratorion eri kategoriat
354 355Oppiva kampus
Yleislaboratorioiden yhteiskäyttö on vielä poikkeusBiolääketieteen alalla tutkija tarvitsee työhönsä yleislaboratorion tukitiloineen, erilaisia core-laboratorioita ja toimistotiloja. Laborato-rioympäristön toimivassa yhteiskäytössä oleellista on näiden erilaisten tilojen suhde toisiinsa. Yleislaboratorioita on myös mahdollista jakaa muiden tutkijoiden kanssa, jopa eri tutkimusryhmien kesken. Perin-teisesti jokaisella tutkimusryhmällä on oma yleislaboratorio, joten eri tutkimusryhmien kesken jaettu laboratorio on poikkeava ratkaisu tieteellisessä tutkimustyössä. Yleislaboratorion jakaminen eri tutki-musryhmien kesken mahdollistaa vuorovaikutusta ja yhteistyötä eri tutkijoiden välillä – parhaimmillaan yli organisaatiorajojen.
Toimisto- ja tukitilojen tulee palvella tutkimustyön vaihtelevaa luonnettaLaboratoriot voidaan nähdä myös sosiaalisen vuorovaikutuksen paikkoina, kun taas toimistotiloja käytetään pääasiassa yksin muun muassa keskittymistä vaativaa data-analysointia varten. Tämän lisäksi koko kampuksen tulisi tukea akateemisen tutkimustyön vaihtelevaa luonnetta tarjoamalla tiloja erilaisiin työnteon tilanteisiin sekä yksin että yhdessä työskentelyn tarpeisiin nähden. Erilaiset tilat laboratorion ja toimiston välillä, kuten käytävät, kahvilat ja ravintolat ovat luontevia paikkoja sosiaaliselle vuorovaikutukselle sekä rikastuttaville kohtaami-sille. Toisaalta tarvitaan myös ”epäsosiaalista” syväkeskittymisrauhaa tutkimustyön toteuttamiseen.
Kuinka yhteiskäyttöisyys vaikuttaa tilaratkaisuihin ja toimintamalleihin?
TilaratkaisutVälimatka laboratorion ja toimiston välillä on tärkeä monesta syystä. Päivittäiseen laboratoriotyöhön kuuluu oleellisena osana liikkuminen laboratorion ja toimiston välillä sekä mahdollisesti vielä eri labora-torioiden välillä. Tästä syystä keskitetty tilarakenne tukee tehokasta laboratoriotyötä. Keskittämällä kaikki toiminnot samaan rakennuk-seen, jossa yleislaboratoriot sekä core-laboratoriot ovat lähekkäin, mutta toimistot ovat rakennuksen toisessa siivessä, johtaa kustan-nustehokkaaseen ratkaisuun, sillä laboratorioilla ja toimistoilla on hyvin erilaiset vaatimukset tilojen logistiikan ja talotekniikan osalta. Esimerkiksi ilmanvaihto saadaan optimoitua sekä laboratorioissa että toimistoissa, jos nämä eri tilatyypit sijaitsevat rakennuksen eri osissa. Lisäksi on huomioitava tilaratkaisujen muunto- ja käyttöjoustavuus. Biolääketieteen alalla tutkimusteknologiat kehittyvät huimaa vauhtia, mutta rakennukset ja tilat eivät muutu yhtä nopeasti. Tästä syystä tiloista tulisi alunperinkin rakentaa niin muuntojoustavat kuin mah-dollista. Kuva 2 näyttää kaksi eri mahdollisuutta, kuinka keskitetyn tilarakenteen voi ratkaista.
Kuva 2.Vasemmalla toimistot ja laboratoriot sekoittuvat. Oikealla laboratoriot ovat eri siivessä kuin toimistot.
356 357Oppiva kampus
Toimintamallina yhtenäiset toimintatavatYhteiskäyttöisiin tiloihin liittyy yksi erityinen avaintekijä: yhtenäiset toimintatavat. Jokaisen tutkijan ja teknikon, joka työskentelee yhteis-käyttöisessä laboratoriossa, on hallittava laboratorion yhteinen toimin-taprotokolla, jotta yhteiskäyttöinen laboratorio pysyy toimintakunnos-sa. Protokollan rikkominen voi johtaa laboratorion epäjärjestykseen, kalliiden instrumenttien vioittumiseen tai ympäristön saastumiseen. Epäyhtenäisistä ja -täsmällisistä toimintatavoista aiheutuu lisätyötä laboratorion muille käyttäjille ja pahimmassa tapauksessa käyttäjien kokeet menevät pilalle. Tästä johtuen yhtenäiset toimintatavat, sisäl-täen uusien työntekijöiden perehdytyksen, ehkäisevät ongelmia ja mahdollistavat yhteiskäyttöisten laboratorioiden tehokkaan käytön.
Mitä etuja yhteiskäytöllä saavutetaan?
Core-laboratorio rekrytointivalttinaCore-laboratorioiden koordinointi kansallisella tasolla tuo useita etuja: kaikkien biokeskusten tai tutkimusyksiköiden ei tarvitse hankkia harvoin käytettyjä, kalliita instrumentteja. Sen sijaan nämä instrumen-tit voidaan keskittää verkostomaisesti toimiviin biokeskuksiin joita käytetään yhteisesti. Niinpä eri tutkijoille mahdollistuu yliopistosta riippumatta pääsy huipputason tieteellisiin välineisiin ja palveluihin. Tavoitteena on, että jokainen biokeskus Suomessa keskittyisi erilaisiin core-laboratorioihin. Lisäksi core-laboratoriot voidaan nähdä rekry-tointivalttina, sillä huippututkijat haluavat työskennellä lähellä usein käyttämiään instrumentteja. Isommat tutkimusyksiköt houkuttelevat tutkijoita enemmän kuin pienet, sillä isoissa yksiköissä on usein enemmän mahdollisuuksia poikkitieteelliseen työhön ja kansainvälis-tymiseen. Niinpä core-laboratorioiden koordinoitu resurssien koh-dentaminen sekä kansallisella että alueellisella tasolla on strategisesti merkittävä asia.
Muita etujaTiedon ja työmenetelmien jakaminen mainittiin tapauskohteessa yhdeksi tärkeimmistä yhteiskäyttöisten tilojen eduista. Yhteiskäyttöis-ten tilojen uskotaan lisäävän vuorovaikutusta eri yksiköistä tulevien
ihmisten välillä ja sitä kautta luovan uusia poikkitieteellisiä yhteistyö-projekteja. Täysin toimivassa core-palvelu -laboratoriossa, jossa on huippuluokan laitteisto ja osaava tekninen henkilökunta, tutkija hyötyy palvelusta ajankäytöllisesti ja teknisesti. Tutkijoille jää enemmän aikaa varsinaiseen tutkimukseen ja he voivat siten keskittyä ydinosaamiseen-sa kehittämiseen.
Yhteiskäyttöisten tilojen uskotaan lisäävän
vuorovaikutusta eri yksiköistä tulevien ihmisten välillä ja sitä kautta luovan
uusia poikkitieteellisiä yhteistyöprojekteja.
”
358 359Oppiva kampus
Ennuste lähitulevaisuuteen
Jo pelkästään taloudellisista syistä voidaan ennustaa, että laboratorioi-den koordinoitu yhteiskäyttö tulee lisääntymään. Biolääketieteellinen tutkimustyö, kuten laboratoriotyö luonnontieteissä yleisemminkin, on erittäin pitkälle teknologiasta riippuvaista toimintaa. Henkilöstön rekrytoinnin ja sitoutuneisuuden näkökulmista voidaan nähdä, että parhaat laboratoriot houkuttelevat parhaita tutkijoita. Globalisaation myötä kilpailu huippuosaajista vaikuttaa kiihtyvän ja kansainvälinen kilpailu on jatkuvasti käynnissä. Pienelle maalle kuten Suomi, yhteis-käyttöisyyden ja jaettujen resurssien toimintamalli tarjoaa mahdolli-suuden kehittää ja ylläpitää state-of-art -laboratorioympäristöjä. Jo nykyisellään laboratoriotilojen ja laitteiden osuus työn kokonaiskustannuksista on hyvin korkea verrattuna toimistotyöhön – noin nelinkertainen. Paineita laboratoriokustannusten pienentämiseen, jotta resursseja jää tutkijoiden ja tukitoimintojen palkkaamiseen, on olemassa. Tässä mielessä laboratorioiden yhteiskäyttö voi olla tutkimu-sorganisaatiolle olemassaolon kysymys. Ilman tehokkaampia ratkaisuja kalliit tilat vievät pohjan varsinaiselta ydintoiminnalta tai toimintaa ei pystytä käynnistämään alunperinkään. Tilannetta synkistää rahoitusti-lanteen tiukentuminen ja laboratorioteknologian kallistuminen. Kun taloudellisten tekijöiden lisäksi huomioidaan tutkimustoi-mintaan liittyvät operatiiviset hyödyt, kuten osaamisen kehittyminen ja poikkitieteellisten innovaatioiden lisääntyminen, ei ole vaikea en-nustaa, että yhteiskäyttöiset laboratoriot tulevat olemaan tärkeä osa tu-levaisuuden laboratorioinfrastruktuuriamme. Tutkimusorganisaatioille ja kiinteistöjen kehittäjille tämä tarkoittaa uusien asioiden oppimista ja vanhoista toimintamalleista poisoppimista. Tapaustutkimuksen valossa laboratorioresurssien yhteiskäyttöisyys näyttäytyy kuitenkin enemmän mahdollisuutena kuin haasteena. Muutokselle on olemassa suuri tilaus.
LähteetAllen, T.,&Fusfeld, A. (1974), “Research Laboratory Architecture and the Structuring of Communications”, [Research report] January 1974 #692-74, MIT.
Bergemon, B. (2003), “Essentials of shared services”, John Wiley & Sons, USA.
Faber, G., Ramm, L. E., Parsons, S. L. (2009), “The Efficient Management and Utilization of Core Facilities”, National Centre for Research Resources and The Office of Extramural Research, Office of the Director, National Institutes of Health. Final Workshop Report. Ret-rieved 5.3.2014 from: http://dpcpsi.nih.gov/sites/default/files/orip/document/final_works-hop_report%20Cores%20july09%20(1).pdf
Fattal, G.A. et al. (1985), “Operational and Financial Outcomes of Shared Laboratory Ser-vices in a Consolidated Hospital System”, The Journal of the American Medical Association, JAMA, USA.
Hamilton-Baillie, B. (2008), “Shared Space: Reconciling People, Places and Traffic”, Built Environment, Vol.34, Number 2, Alexandrine Press, UK.
Joroff, M.,&Bell, M. (2001), The Agile Workplace: Supporting People and their Work. Boston, MA: Gartner.
Stringer, L.,&Ostafi, J. (2013), “The scientific workplace of the future”, Corporate Real Estate Journal, Volume 3, Number 1, pp. 37-52. Retrieved 28.2.2014 from:http://henrystewart.me-tapress.com/openurl.asp?genre=article&eissn=2043-9156&volume=3&issue=1&spage=37
Studt, T. (2009), “The research lab of 2020”, Laboratory Equipment, 15th April. Retrieved 3.3.2014 from: http://www.laboratoryequipment.com/articles/2009/12/research-lab-2020.
Watch, D., Kliment, S. A. (2008), “Building Type Basics for Research Laboratories, 2nd Edition”, John Wiley & Sons Inc., Hoboken, New Jersey, p. 260.
Wright, J. G. Daneman, D. Mainland, J. Rossant, J. (2010), “Innovation as the core strategy for the future success of academic health centres”, Canadian Journal of Surgery, Vol. 54, No. 3.
360 361Oppiva kampus
How to redesign an under-used secondary space into a lively social and informal learning space? Here, three case studies are compared to shed on light what spatial elements create
a Place for learning. At many university premises informal learning spaces are often limited to libraries and social interactions to cafés. However, secondary spaces, such as halls and corridors, which are located in popular areas on campuses, have great potential when redesigned into novel social and informal learning spaces, which in-creases the efficiency of the spaces, too. The cases differ in design and development manners: two novel learning spaces created in a lobby, a renovation of a campus café and co-created learning spaces in an academic library. The cases offer practical implications and elements on how to create new learning spaces successfully. Common for all these cases is the positive feedback produced by a pleasant, uplifted environment. These realized cases suggest that relatively small, acupun-cture-like changes to existing spaces can create a relatively big impact.
What makes a Place? Claiming Spaces for Informal and Social Learning
Jenni Poutanen
362 363Oppiva kampus
Give students what they want: informal and social learning
Informal and social learning spaces have widely been recognized as one of the focal points for developing learning spaces on campuses in higher education. Our campus premises consist of a vast number of square meters of traditional lecture halls and other teaching spaces, but the change in the learning paradigm puts emphasis also on the infor-mal and social aspects of learning. The scale of learning methods has widened, the culture altogether has become more complex, variable and the choices free. Hence, the spectrum of spaces should be conside-red. Student expectations can be seen coherent with the change in the learning paradigm. Learners choose their study place according to their own personal list of requirements and preferences, which vary depending on the learning activity. Spaces for collaboration and inter-personal communication are important. Learners use different spaces at different times and for different purposes, seemingly valuing the am-bience and the identity of the various learning spaces. An informal and relaxed ambience is on the learners’ wish list, but this is not an equiva-lent to laziness; on the contrary, spaces suitable for studying are wished for. Learners also seek spaces that are active and full of “happening” and people. (see Harrop and Turpin, 2013) Our case studies support these viewpoints; the aspect of “suitable for studying” has emerged in student expectations. Students see university as their “workplace” and wish for spaces for “work”. Studying among other people in an active place is also shown popular. Informal and social activities are here interpreted to include all activities outside of the curriculum and outside of allocated spaces. Of course, informal activities can take place in formal spaces and vice ver-sa (see chapter “Dreams”). Another practical reason for concentrating on informal and social learning spaces is in their location; such spaces are not usually confined to one faculty or department. This allows us to seek solutions that are beneficial for almost all of the students.
What is social learning?
Social learning is a group activity, based on discussions. However, students seem to also seek the
closeness of fellow students, whether strangers or friends, and working solitary next to each other. This
activity can be seen as “alone together” and communal as such: An “experience of seeing and being seen
by others, quietly engaged in the same serious, studious activity” (Gayton
2008).
364 365Oppiva kampus
Campus acupuncture and small changes
Where, then, to refurbish novel learning spaces, when campuses seem to be already full? A new building for informal and social learning is not only expensive but also indefensible from a sustainability point of view. One answer to the dilemma are secondary and circulation spaces; these spaces allow small surgical developments, which can be adjusted according to the place and requirements. Like with acupuncture, the whole campus layout could be energized through small changes across the premises. The impact of these changes can be bigger than their size.Campuses have refurbished existing learning spaces and developed new spaces worldwide. On the other hand, the developments (of infor-mal and social learning spaces) have focused mainly on changes within academic library premises. Looking from a wider perspective, what is needed is diversity of spaces from flexible or multi-purpose spaces to relaxed spaces still suitable for studying that students can take over, to many more spaces from active, collaborative places to quiet communal spaces. The redesigned secondary spaces could add to the flexibility of the campus environment and work as additions, or adjustments for multiple functions. Secondary spaces possess great potential by square meters. The vastness of circulation spaces seems to be typical for so-called modernist Finnish campuses from the 1960’s onwards; circulation spaces compose up to 22% of the total floor area. Circulation spaces also naturally attract people: the connecting paths are highly trafficked and can encourage or prevent interaction. However, these secondary spaces as such are usually not functional, suitable or attractive enough to be places of study. An empty corridor is rarely invaded by students studying for a longer time period or randomly placed sofas filled with lively discussions and group work. The places of a naturally active flow of people are usually most spacious, too, and therefore more suitable for acupuncture-like redesigns. Then again, some corridors and halls are too narrow, inaccessible or dark. Informal and social activities are enabled in all secondary spaces by the campus-wide ICT support and the culture of Bring Your Own Device (BYOD). Cafés are popular not only as places for relaxa-tion but also for studying. Main halls are often in close contact with a café or a restaurant, and these are especially potential places, as food and drink is seen important for socializing and community (Olden-burg) and humanizing the space (Brown and Long).
Pop-Up Spaces:How to test fast and cheap?Pop-Ups are here seen as a method for testing a hypothesis relatively risk-free, fast and cheap. The idea is to build a temporary space with inexpensive materials, preferably
together with the ”clients” and after that to monitor how the
change is accepted or how it affects the situation.
Introductions of the Cases: Pilot Studies
In the following, the case studies are introduced and we discuss what spatial and architectonic elements define the spaces. Common for all these cases is that the novel spaces are in an open plan and are accessed freely. The locations of the areas are unique as they are not a part of any faculty or curriculum. Hence, reservations are not required either. The first case is located in a main hall. The second case in administrated by a café’s business operator. The third case is situated within an academic library. All of the universities provide a wireless network for students and staff. To measure how successful these designs and refurbishments were, it was essential to learn whether the spaces were used in the first place, secondly, for what activities and, thirdly, by individuals or groups. In all cases the changes were made to interior design, but not to load-bearing constructions. The novel spaces can be seen as adjus-table spaces, adding flexibility and choices to the spectrum of spaces.
366 367Oppiva kampus
Main hall is now an active study placeThe area was chosen for development in 2012 by the property owner, University Properties of Finland Ltd (UPoF), and was designed and evaluated as a part of this study. The case is exceptional in develop-ment. During a design course architecture students were assigned to carry out the spatial and interior design of café Motivaattori, located in the Konetalo building at Tampere University of Technology (TUT). The students were encouraged to expand the designs to the whole entrance area and search for novel spatial solutions for multipurpose use, keeping in mind the change in the learning paradigm and its effect on spaces. UPoF chose two of the designs for further development, which were combined into one. An architecture office took care of the completion of the design and construction. Eventually the café was left as it was and the main entrance hall area with coat racks and one side of a busy corridor were transformed into an informal learning space. The pilot area consists of two neighboring areas, which are separated from the surrounding area with a carpet floor. One area consists of “Decks” (see Fig. 1); elevated platforms on different heights, which form a concise entity. The other area is an open flat-floor area (see Fig. 2), which is defined by two Glass Boxes, literally approximate-ly five square meter rooms made of transparent glass walls. When the choice of transparent glass was made, an interesting question related to spatial elements arose: how would users respond to the lack of visual protection and whether transparent glass would create enough pri-vacy? All furniture in the areas is movable.
Figure 1. TUT Motivaattori case. On the left: initial situation. On the right: The Decks along the corridor
Figure 2. TUT Motivaattori case. On the left: the coat racks block natural light. On the right: after renovation: The open-plan area with the Glass Boxes and the Table Groups
The place has proven to be well received. The closeness of the liked café might add to the popularity. However, apart from an occ-asional cup of coffee, any other food activities are uncommon in the area. Instead, groups studying mainly use the spaces. By the number of users, the most popular spot in the whole area was Deck #3, on which one third of all users were seen. So how does this place differ from the other five decks and the other area, too? The platforms are elevated on different levels, which separate them from the neighboring corridor. Deck #3 is above the floor level, yet easy to access and the ceiling is not too low. The real difference seems to be in the furniture. Only Deck#3 has certain type of soft armchairs that allow proper leaning back. The proportions of these chairs is perfect for holding a laptop on your lap.Students seemed to prefer the open Deck area, but only half of them were spotted studying there. This differed greatly from the other area; in the Glass Boxes, four persons out of five were observed studying, and also, predominantly groups occupied the Boxes. Also the Table Groups between the Glass Boxes were more popular for studying (72% of persons using). The area can be said to be successful in so that it is clearly seen as a study place and not an extension of the café. This implies the need for such spaces, too, maybe close to food services, but separated so that students can define the use of the space. A café can be easily unders-tood as a semi-private place at the university, because of the business related to it.
368 369Oppiva kampus
A once dull café is now a popular and pleasant placeThe second pilot is a café at the University of Eastern Finland, Kuopio campus. The café is situated along a corridor close to the biggest lectu-re halls. However, the visibility of the café was obscured by the location and the lack of “interior design”. The café counter was on the side of the corridor with furniture for café-goers spread along. The café was invisible and many people were unaware of it, despite it being the only café in the building. Clients found the interior dull and “corridor-like” (“just furniture along the corridor”) (see Fig. 3). Together with an out-dated interior design, also the supply of the café was found limited. The service provider wanted to develop the business, too, in order to help the overcrowding of the only restaurant in the building complex during rush hours. It was no wonder that the café was chosen as a case development by UPoF. The pilot was designed and developed in a more typical manner: a local architect was responsible for the changes and the space management department together with UPoF took care of the development. The spaces were refurbished during summer 2013. Post-occupancy observations and interviews took place in fall 2013. So what happened? The popularity of the café has increased tremendously. Both students and staff use the spaces. The spaces are found pleasant and inviting. The café is now very visible thanks to the blue carpet floor, which separates the café from the surrounding brown
tile floor, and the contrast of colors, such as the green booth-like sofas next to the brick walls. The corridor space has become a place. It still functions as one of the main corridors, but the image is now inviting and the long view has now been shortened. The café has become “men-tally” closer to the large lecture halls. The acoustics have improved due to the soft surfaces, and the corridor-like atmosphere (physical and acoustical) has changed dramatically. What is the space for? Clients from the staff use it mainly for coffee breaks and lunch, but also for ad-hoc business meetings. Students, on the other hand, find the space mainly a place for relaxa-tion. However, they use it relatively much for studying, too, and when asked, they mentioned “others” doing study work in the café. The only informal study place in the premises is the academic library, which the learners name as the only study place. The café now serves light lunch also, which has added to the popularity. The “downside” of the well-liked lunch opportunity is that some clients find it annoying when students study in the booth-like so-fas of the café during lunch break peak-hours. These sofas are the most popular places altogether and clients wish for more of them instead of the other lounge-like furniture that are ergonomically suitable only for lounging and coffee instead of eating and studying. The booth-like sofas are equipped with desk/dinner tables (see Fig. 4).
Figure 3. Kuopio case. On the left: initial situation, the image of the café is unrecognizable. On the right: after renovation. The green booth-like sofas are popular places. The colors are found fresh.
Figure 4. Kuopio case. On the left: the café is almost invisible in the long corridor. On the right: the colors and the carpet floor bring the café closer to the access direction and create a distinguishable look.
370 371Oppiva kampus
An academic library got a successful and inexpensive face-liftThe case presented last is somewhat experimental and untypical. The spaces were designed and built by a group of architecture and engi-neering students together with members of the library staff of TUT. I organized, in collaboration with the library, a joint course for archi-tecture and engineering students (who all are clients of our academic library) during winter 2014. The completed spaces were meant to be temporary and can be seen as “Pop-Up Spaces”; they were cheap and relatively fast to execute and intended for testing the target places, but also for creating and testing novel informal learning spaces. The input from the students was essential for the successful outcome. Libraries can be seen as the mother of informal learning spaces. The library premises of TUT are somewhat out-dated and do not represent the contemporary developments of the library (see Fig. 5,
6, 7, 8). The library will move to new premises in 2015, so it was clear from the start that any developments of the spaces were to be tempo-rary. This was also one of the goals: to create spaces with a very small budget in collaboration. The members of the staff were actively involved and attended some of the sessions, too. The course included several workshop days during which the problems of the learning spaces were dealt with. The students were encouraged to design different learning space ideas suited for the use and facilities. The students analyzed the target spaces and designed “theoretical” and whimsical solutions for novel lear-ning spaces. They bought the materials and built the spaces. The final versions of the spaces were designed during construction. The opening of the spaces was celebrated in March 2014. Both the staff of the library and the students visiting it all seem to be very pleased with the results and the fact that the novel spaces were executed in the first place.
Figure 5. TUT Library: On the left the initial situation. On the right after refurbishment: the environment is more coherent.
Figure 6. TUT Library. On the left: the initial situation. On the right: after refurbishment: the transformation of the spaces.
372 373Oppiva kampus
What novel spatial elements create a Place?
All of these developments seem to be successful in either attracting people or increasing the popularity of the space. On the whole, the different development and execution manners do not seem to play a part in how well the places are adopted, even though one is a tempora-ry and inexpensive development. As the spaces are considered popular, one can also state that it indicates a certain need for such renovations and perhaps a need for such novel learning spaces, too. The location is most likely to affect the popularity of the spaces: two of the cases are situated along active paths and in close contact with major auditori-ums, yet “private” enough and not in front of the halls. The third case is within a popular existing informal learning place, the library. One definition common to all three developments is the “pleasant” qualities and updated image acknowledged by the users. The places (and spaces) are now Places. So, what creates a “pleasant” environment and a recognizable/distinguishable Place? First, the signi-ficant change from out-dated to upgraded, a contemporary look plays a major part. The spaces differ from the initial situation, and one might
assume users see the renovation of spaces as appreciation of them, too. Secondly, the use of a carpet floor defines the places from the surroundings and adds to the “pleasantness”. In all three cases, a carpet floor is used on top of the former tiled floor, or other effects to separate the area from the surroundings, such as the “decks”, are created. The acoustics are also improved by this. Carpet floors are very untypical in public buildings in Finland and due to the texture of former carpet floors they have been frowned upon previously. Thirdly, the atmosphere has changed in all of the three cases. The use of colors has been appreciated greatly. In the Kuopio case, the new colors, which are in contrast with the old surrounding colors, are found fresh and pleasant. They also make the place visually closer to the main halls (see Fig. 3, 4). At the TUT library, the former colors of the tile floor and the furniture were found very out-dated and conflic-ting. Even though the new color palette can be found in contrast with the old, it still draws inspiration from the old and completes all of the colors into one coherent and fresh entity (see Fig. 5, 6, 7, 8). Typically,
Figure 7. TUT Library. On the left: the initial situation, an open, dull space. On the right: after refurbishment: the curtains separate individual study places. The curtains can be opened and tables combined into one group space.
Figure 8. TUT Library. On the left: the initial situation. On the right: after refurbishment.
374 375Oppiva kampus
the use of colors in public buildings has been very conservative and cautious. For the atmosphere, also the overall look and the access of natural light are important. For example, the entrance hall of Konetalo in the case of Motivaattori was formerly full of furniture and natural light was “blocked”. Now the hall is spacious (see Fig. 1). In addition, the space is efficiently used for various activities, and the secondary services are still sufficient. At the TUT Library, curtains were removed to let natural light and views in. The atmosphere is greatly affected by the acoustics, too. Both the Motivaattori and Kuopio case areas are naturally noisy and active with a constant flow of people through them. However, the noise is not loud, but rather constant. The carpet floor and the soft furniture lowered the noise level. Even though noise is usually found a negative element, as stated earlier, a “buzz” can be found positive. The results indicate that learning, especially group study, can take place in a noisy area. Then again, old assumptions seem to stick, as in the TUT library case, students find libraries places for intensive, hard studying. There, noise is often found negative and the sound level is altogether low in the library. The case studies have revealed the importance of furniture; the ergonomics, the look and the movability affect how the spaces are used. Lounge furniture supports “lounging” and might hinder studying. If halls and corridors are changed into learning spaces, the furniture has to be ergonomically suitable for working. In other words, tables should be on desk height with chairs to match. Feedback from the students in the Motivaattori and Kuopio cases reveals that low tables are found ergonomically inappropriate for (collaborative) lear-ning activities due to their height. Then again, ergonomically pleasant armchairs in Motivaattori allow solitary laptop use. In an open plan, furniture should be movable. Power plugs are an absolute minimum requirement for any on-campus informal and social learning space based on BYOD. The lack of such a small necessity may impact largely on the use of a space. The modern look of the furniture seems to be important too – the spaces are now found fresh. Another element preferred by users is the softness of the furniture, but sometimes also the indefinable softness of the place.
The cases differ in flexibility and how the spaces have changed after implementation. The open plan layout of the Motivaattori case allows adjustments of furniture, and users have created various settings open-mindedly. Regulations were not given either on how to use the space, or how the furniture settings were supposed to be laid-out. Motivaattori also shows us that the space measurements are suitable for even more furniture as the furniture has clustered leaving space empty. Even though some groups of furniture are now further apart, this also implies that the requirement for “personal space” is smaller than assumed initially. Altogether, Motivaattori can be seen as flexible and multi-functional. Then again, the Kuopio and TUT library cases are supervised places, hence the furniture is restored to its original place if changes are made. In the Kuopio case, the furniture is also rather heavy, which inhibits changes. On the other hand, the customers are especially happy with the booth-like sofas (see Fig. 4). Also the space measure-ments restrict possible layouts there. At the TUT Library, the layout allows flexibility to a certain point, but more so offers affordances and different sets of learning spaces and is multi-functional as a whole (see Fig. 5, 6, 7, 8). Altogether the furniture and the layouts seem to be inviting in all three cases and suggest various uses. Any purposes users find suitable are allowed. An exception is the TUT library where conflicting interests have occurred between users: some would like to do group work in the library, but others find it disturbing despite the affor-dance of the silent room. The choices of various spaces and freedom to adjust the places according to activities should, obviously, be the essential outcome of successful (interior) architecture. However, not all examples of spaces are successful. The layout and location might give mixed messages or the suggested function be inappropriate in the designated area. (Harrop, Turpin, 2013). Together with architectural elements, the placement of furni-ture is important. Users seemed to prefer architectonic elements that create a hint of privacy whilst studying, and have moved tables closer to walls, too. The Glass Boxes create a unique sound ambience inside, as the walls reflect voices and quieten down the surrounding noise without isolating it completely. The transparent walls complete the
376 377Oppiva kampus
communal experience of “alone together”. It is surprising how well the Glass Boxes have been adopted given what a risky choice they were. The users appreciate the (slight) privacy that the booth-like sofas in Kuopio create with the relatively high backrest and the soft fabric. Then again, in the TUT Library regular desks and chairs are separated from each other with see-through curtains (see Fig. 7). This architecto-nic element creates possibilities for colleagues to study alone but close to each other, allowing occasional peer-to-peer discussions.
Revision of viewpointsHow, then, can secondary spaces be turned into informal and social learning spaces? First of all, the ergonomics (of the furniture) has to be suitable for working. An absolute minimum requirement for any space nowadays is the availability of power plugs. Do not neglect the poten-tial of noisy places, but create a pleasant acoustical environment, which does not have to be silent. Students like to study among colleagues and a lively place can make an enjoyable atmosphere. But remember to locate the spaces so that there is a hint of privacy even within an active place. Also remember that old assumptions live long. Some can read the implied function from the furniture setting, and some can not. The affordances of the spaces are also important. In other words, how and where are the spaces located; do people find the spaces and do they want to enter them? The last point of view is to create a spectrum of spaces, combine together different spatial elements: for example nooks in a lively place. Informal and social learning spaces have the focus here. Ho-wever, the definition between informal and formal is becoming increa-singly blurred and what is needed is a mixture of spaces, which allows variation of activities. People who utilize the space (should) define it. Even small changes in the spatial structure and the interior design may have a relatively big impact on the environment. Hence, multiform learning is supported and can happen anywhere. These successful case studies show, on their part, that there is a need for informal and social learning spaces on campus.
ReferencesBrown, M. Long, P. (2006) Chapter 9: Trends in Learning Space Design Learning Spaces. pp. 9.1 Learning space [e-book]. EDUCAUSE. Available through: http://facilitiesplanning.cofc.edu/pv_obj_cache/pv_obj_id_48A36D944BFFF579A56F0326B71C5AD9F0CA4100/filename/oblinger.pdf (Accessed 31 August 2012)
Bryant, J., Matthews G. and Walton G (2009) Academic libraries and social and learning space: A case study of Loughborough University Library, UK Journal of Librarianship and Information Science 2009 41: 7 http://lis.sagepub.com/content/41/1/7
Burlage, J., Brase, W. (1997) Campus Architecture That Shapes Behavior. In The Best of Planning for Higher Education: An Anthology of Articles from Premier Journal In Higher Education Planning.(Keller, George. Ed.) http://www.eric.ed.gov/ERICWebPortal/search/detailmini.jsp?_nfpb=true&_&ERICExtSearch_SearchValue_0=ED472314&ERICExt-Search_SearchType_0=no&accno=ED472314
Crook,C. & Mitchel, G. (2012): Ambience in social learning: student engagement with new designs for learning spaces, Cambridge Journal of Education, 42:2, 121-139 http://dx.doi.org/10.1080/0305764X.2012.676627
Dugdale, S. (2009) Space strategies for new Learning Landscape. Educause Review. March/April 2009 p.51-63. http://www.educause.edu/ero/article/space-strategies-new-lear-ning-landscape
Gayton, J. (2008) Academic Libraries: “Social” or “Communal?” The Nature and Future of Academic Libraries. The Journal of Academic Librarianship, Vol. 34, No 1, p. 60-66. http://dx.doi.org/10.1016/j.acalib.2007.11.011
Harrop, D. and Turpin, B. (2013) A study exploring learners’ informal learning space behaviors, attitudes, and preferences. New Review of Academic Librarianship, 19 (1). 58-77. ISSN 1361-4533
Matthews, K., Andrews, V. & Adams P. (2011): Social learning spaces and student engage-ment, Higher Education Research & Development, 30:2, 105-120 http://dx.doi.org/10.1080/07294360.2010.512629
JISC (2006) Designing Spaces for Effective Learning, A Guide to 21st century learning space design. HEFCE. http://www.jisc.ac.uk/publications/programmerelated/2006/pub_spaces.aspx#downloads
Oldenburg, R. 1997, “Making College a Great Place to Talk”, The Best of Planning for Higher Education: An Anthology of Articles from Premier Journal In Higher Education Planning, pp. 90-94.
Temple, Paul (2008): Learning spaces in higher education: an under‐researched topic, London Review of Education, 6:3, 229-241 http://dx.doi.org/10.1080/14748460802489363
Van Note Chism,N. Bickforg, D. J. (ed.) (2002) The Importance of Physical Space in Creating Supportive Learning Environments. New Directions for Teaching and Learning, number 92, pp.10. San Francisco: Jossey-Bass
378 379Oppiva kampus
Missä kohdata kampuksilla, tehdä ryhmätyötä ja pitää pikapalaveri? Minne sopia treffit, tapaaminen tai ideoin-tisessio? Missä pitää seminaari tai viikonloppukirpputori?
Minne kutsua väitöskirjakahveille? Pihazzoilla voi tehdä tätä kaikkea. Pihazzot sijaitsevat kampusten keskeisillä paikoilla, ja mikä parasta, Pihazzoilla voi myös syödä ja juoda. Ajatus Pihazzo-konseptista syntyi Aalto-yliopistokiinteistöjen Ravintolat monikäyttötiloina -kehitys-hankkeessa. Konseptia konkretisoidaan yliopiston, suunnittelijoiden, palveluntuottajien ja kiinteistöyhtiön yhteiskehittämisprojektina. Perinteisestä kolmannesta paikasta on tulossa epämuodollisen yhteis-työn tekemisen ensimmäinen paikka, uusi tilatyyppi yliopistoihin.
Pihazzo – kampuskahviloiden ja -ravintoloiden monikäyttöisyys
Satu Kankaala, Jan-Erik Gussander & Suvi Nenonen
380 381Oppiva kampus
Pihazzon syntytarina
Kampustilojen monikäyttöisyyden tarve ja tieto epämuodollisten oppimisympäristöjen merkityksestä osana oppimista käynnisti Aal-to-yliopistokiinteistöjen kehityshankkeen, jonka lopputuloksena syntyi aihio Pihazzo-konseptista. Kehityshankkeen tavoitteena oli kuvata ravintolatilojen monikäyttöisyyden viitekehys ja määritellä yhteiskäy-tön reunaehdot. Kampusalueen ravintolatarjontaa kehitetään jatkuvasti sekä yliopiston että palveluntarjoajien toimesta. Aalto-yliopiston ravinto-latoimikunta koordinoi ja toteuttaa vuosittain kampusravintoloiden asiakastyytyväisyyskyselyn. Toimikunnan tavoitteena on aktiivisessa yhteistyössä palveluntuottajien ja yliopiston opiskelijoiden kanssa kehittää kampusravintoloita ja niiden palveluita. Aalto-yliopiston ravintolatoimintaa rajoittavat erilaiset säännökset ja tahot kuten Val-tioneuvoston asetus korkeakouluopiskelijoiden ruokailun tukemisen perusteista, ja Alvar Aalto -säätiö rakennusten kulttuurihistorialliseen arvoon liittyen. Opiskelijaruokailun avustusten myöntämisestä vastaa Kela. Korkeakouluruokailun avustuksen myöntämisen edellytyksiä ovat muun muassa hinta, opiskelija-aterian laatu ja ravitsemuksellinen koostumus. Korkeakouluruokailun suosituksissa huomioidaan myös elintarvikkeiden hankinta, opiskelijaruokailun ohjaus, osapuolten välinen yhteistyö ja ruokapalveluiden kilpailuttaminen. Lisäksi Kelan ateriatukea koskevien säännösten mukaisesti yliopistojen tulee luovut-taa tilojaan vastikkeetta opiskelijaruokalatoimintaan. Kampusravin-toloiden kehittämisen yhteiseen tavoitteeseen liittyy useita toimijoita, joiden katseiden tulisi suuntautua samaan visioon. Monikäyttöisen ravintolan suunnittelu- ja käyttömanuaali
on Pihazzon ohjauksen ja keskustelun apuväline. Manuaali perustuu käyttäjämatkoihin ja haastatteluihin eri ravintoloissa. Käyttäjämatkojen kohteeksi valittiin viisi opiskelijaravintolaa, yksi henkilöstöravintola ja yksi kahvila, joita pyörittää yhteensä kolme palveluntarjoajaa. Havain-noinnin tarkoituksena oli tunnistaa valittujen ravintoloiden haasteet ja hyväksi todetut ratkaisut. Ravintoloiden monikäyttöisyyttä ja käytet-tävyyttä tarkasteltiin ravintolan identiteetin, palveluvalikoiman, tilan käytön ja tilaratkaisujen osalta (Taulukko 1).Teemoja kartoitettiin ravintola-asiakkaan käyttäjämatkalla, jonka kontaktipisteet sijoittuvat ravintolan löytämiseen, ravintolaan saapumi-seen, ravintolassa asioimiseen ja ravintolasta poistumiseen. Ravintolas-sa käynnin yhteydessä haastateltiin ravintolahenkilökuntaa ravintolan käyttötavoista ja ruuhka-ajoista.
Viestintä ja brändi Palveluvalikoima Tilan käyttö Tilaratkaisut
• Vieraat• Aalto-yliopisto• Palveluntarjoajat• Vastaanotto• Sähköinen viestintä
• ICT-ratkaisut• Palautteen antaminen• Vaatteiden säilytys• WC-tilat• Monikulttuurisuus• Aukioloajat
• Turva ja kulkuluvat• Soveltuvuus työskentelyyn• Tilatehokkuus• Jonojen muodostuminen• Opasteet
• Keittiön sulkeminen• Aisteihin kohdistuvat
ärsykkeet• Tilajoustavuus• Sijainti ja saavutettavuus• Tilan ylläpito
TAULUKKO 1
Taulukko 1 Käyttäjämatkan havainnointimatriisin runko
382 383Oppiva kampus
Käytettävä ravintola – mitä käyttäjämatkoilta opittiin?
Mistä ruokala löytyy - asiakkaan näkökulmaMonikäyttöisen ravintolaympäristön tarkastelu alkaa jo ennen kuin asiakas saapuu kohteeseen. Kampusalueella vierailevat eivät välttä-mättä tunne alueen ravintoloita jolloin ravintolan löytäminen voi olla hankalaa ilman opasteita. Opasteet voivat olla sekä fyysisessä että virtuaalisessa ympäristössä. Sähköisen viestinnän saapumisohjeet ovat erityisen tärkeitä alueella ensimmäistä kertaa vieraileville. Kampus-ravintoloiden lounaslistat ovat yleensä ravintoloitsijan kotisivuilla. Tällöin ravintolasivun löytäminen edellyttää usein joko ravintolan nimen tai ravintoloitsijan tietämisen. Lounaslistat löytyvät yleensä helposti kampusravintoloiden vakituisille asiakkaille, jotka odottavat lounastaukoa elvyttävänä keitaana. Asiakaskokemus jatkuu ravintolassa. Saapumismatka julki-silla kulkuneuvoilla, kävellen, pyörällä tai autolla on osa ravintolan ja ruokalan brändiä ja siten osa saumatonta käyttäjäkokemusta. Paikan päällä olevien opasteiden tarkoitus on helpottaa kahvilassa tai ravin-tolassa asioimista – niiden avulla kerrotaan asiakkaalle, miten tilaa ja palveluita on tarkoitus käyttää. Asiakkaan näkökulmasta opasteilla voidaan vaikuttaa asioimi-sen sujuvuuteen ja helpottaa palvelujen löytämistä. Opasteilla voidaan vaikuttaa myös palveluympäristön toimivuuteen, jonojen muodostu-miseen ja turvallisuuteen. Opasteiden merkitys kasvaa, kun tilalla tai tilaelementeillä on määrätty käyttötarkoitus. Jos tila on muunneltava ja se sisältää esimerkiksi liikutettavia seiniä, siirrettäviä huonekaluja tai työskentelyyn tarkoitettuja välineitä, toimintaohjeilla voidaan parantaa tilan käytettävyyttä. Ravintolan brändi kytkeytyy tällä hetkellä vahvasti palvelun-tarjoajan brändiin. Asiakkaan näkökulmasta ravintola voisi houkutella helposti samaistuttavalla identiteetillä. Ravintolan ilmeellä voidaan korostaa mielleyhtymää esimerkiksi ruoan laadusta, ekologisuudesta, innovatiivisuudesta tai vaikkapa opiskelijatoiminnasta. Aalto-hengen nostaminen onnistuu myös ravintolatiloissa.
Kuva 1. Kalusteilla eläväksi: korkeaa, matalaa, pyöreää, kulmikasta.
384 385Oppiva kampus
Mitä ruokalassa on tarjolla - palvelutarjonnan näkökulmaPalveluntuottaja tarjoaa palvelujaan ja tuotteitaan sekä fyysisessä että virtuaalisessa toimintaympäristössä. Esimerkiksi ilmainen langaton nettiyhteys on ravintolan käyttäjälle lisäarvopalvelu, jota erityisesti mo-nipaikkaisesti opiskeleva mobiili käyttäjä arvostaa. Aallon kampuksilla on tarjolla avoin ja salaamaton langaton Aalto open -verkko. Mobiileja käyttäjiä olisi mukava palvella aamusta iltaan, mutta se ei kuitenkaan ole aina kannattavaa. Palvelutarjonnan ajallista ko-konaisuutta voidaan hahmottaa sekä palveluja vyöhykkeistämällä että liittämällä tarjontaan itsepalveluja. Kahvilapalveluja voisi olla saatavilla lähes ”24/7”. Aukioloaikoihin liittyy myös tilojen käyttö yhteisenä re-surssina – tehokas ja kestävä tilankäyttö on koko yliopistokampuksen yhteinen tavoite. Vyöhykkeistäminen tuo ratkottavaksi muun muassa ravintolatilan puhdistuksen ja siistinä pitämisen haasteita. Siistimisestä on sovittava erikseen, jos ruokailutila on aterioimisen lisäksi myös muussa käytössä, ja ravintolan aukioloaikojen ulkopuolella. Resurssien jakamiseksi tarvitaan myös vastuun jakamista. Kampusympäristön tuotteet ja palvelut voivat värittyä yli-opiston ja akateemisuuden arjella ja hauskuudella. Kekseliäisyydellä perinteinen opiskelijaruokailu voi muuttua kokemuksesi, jossa odote-taan jotakin muutakin kuin vain torstain pannukakkua ja hernekeittoa. Ruoka on tärkeä osa ihmisten identiteettiä. Maku ratkaisee ruoan miellyttävyyden, mutta terveellisyys, ekologisuus ja eettisyys saavat rinnalleen uusia trendejä – yksilöllinen ja elämyksellinen ruoka voi-daan tehdä esimerkiksi keräämällä eri kulttuureista tulevien henkilöi-den ruokareseptejä ja näitä kotiseutureseptejä hyödyntämällä voidaan nostaa yhteisöllisyyttä.
Kuva 2. Palautetta voi kerätä monella tavalla.
386 387Oppiva kampus
Mitä ruokalassa saa tehdä - tilojen käytön näkökulmaAikataulujen yhteensovittaminen ja inspiroivan, helposti käytettävän paikan löytäminen on opiskelun arkea. Opiskelemiseen kuuluu yhä enemmän yksin tai yhdessä tehtävää työskentelyä epämuodollisessa ympäristössä – tähän kahvilat tai kahviloiden välittömässä läheisyy-dessä sijaitsevat tilat ovat kullan arvoisia. Kampusravintola voi olla yksi keskeinen oppimisen ja kohtaamisen ympäristö myös niinä aikoina, kun siellä ei tarjoilla lounasta. Kampuksella liikkuminen edellyttää paikka paikoin kulkulu-pia – tämä vaikuttaa osaltaan kahviloiden saavutettavuuteen. Sujuva liikkuminen rakennuksissa myös sisäkatuja pitkin ilman lukittuja ovia on etu kahviloiden saavutettavuuteen liittyvän käyttäjäkokemuksen kannalta. Myös tavaroiden säilytykselle on oltava paikkoja. Naulakot ovat tärkeitä ja niiden sijainnilla on merkitystä. Mikäli ravintolassa, kahvilassa tai sen läheisyydessä on mahdollisuus työskennellä, voiko käyttäjä jättää tavaransa huoletta pöydälle esimerkiksi käsienpesulla piipahtaessaan? Lounasaikoina kampusravintoloihin voi muodostua jonoja, ruuhkaa ja törmäysvaaroja. Tilojen käytön kannalta ihmisvirtojen ennakointiin ja suunnitteluun tulee satsata. Suljetun ruokasalin linjasto alkaa tyypillisesti oviaukon edestä, jolloin jonon muodostuminen tuk-kii helposti sisään- ja uloskäynnin. Tarjottimien kanssa törmäilyalttiita kohtia on matkalla lounastiskiltä juomapisteen kautta ravintolapöytään sekä astioiden palautuksessa. Ruokaloiden läheisyyteen voi syntyä ns. ei kenenkään alueita, harmaita alueita. Ne ovat omiaan keräämään erilaisia tavaroita nurk-kiin: monistepaperilaatikoita, käyttämättömiä rullakoita ja esitenippu-ja. Nämä harmaat saarekkeet ja niiden siisteystaso vaikuttavat käyttä-jän kokonaiskokemukseen.
Kuva 3. Opasteet ovat osa ravintolakokemusta.
388 389Oppiva kampus
Miten tätä kaikkea suunnitellaan - Suunnittelun näkökulmaRavintolapalvelujen monikäyttöisyyteen vaikuttavat ympärillä ole-vat tilat ja toiminnot. Myös ulkoalueet ovat osa sijaintia, mutta ne usein unohdetaan toiminnan keskittyessä sisätiloihin tai talviaikaan. Ulkoalueilla ja luonnolla on kuitenkin merkittävä potentiaali tarjota helpotusta ja elvyttävyyden kokemuksia jokapäiväiseen työhön. Piha-zzot tulisi sijoittaa sekä ulkoisten että sisäisten kulkuväylien varsille tai risteyksien luonnollisiin kohtaamispaikkoihin. Lisäksi tilojen tulee ”tarjoutua” ulospäin houkutellen pistäytymään tai vaikkapa vetäyty-mään pidemmäksi aikaa. Monikäyttöinen tila sopeutuu monenlaiseen käyttöön. Eri-laisella käytöllä voidaan tarkoittaa sekä yhden käyttömuodon moni-puolisuutta että erilaista käyttötapaa. Jotta tilan monikäyttöisyys olisi mahdollista, tilan rakenteet eivät saa ohjata siellä tapahtuvaa toimintaa liikaa. Suuret ja kiinteät rakenteet tulee suunnitella joustaviksi. Pinta-ratkaisuja voidaan muuttaa ja päivittää vaivattomasti ja taloudellisesti. Monikäyttöinen ja joustava tila kestää hyvin aikaa ja on siten kestävä. Tilojen joustavuutta ja muunneltavuutta tavoitellaan tilankäyttöön liittyvillä ratkaisuilla. Myös kalusteet voidaan valita siten, että ne ovat ”tuunattavissa” tai kierrätettävissä. Vyöhykkeinen ruokailutila sul-jetummasta keittiötilasta puoliavoimeen ruokailutilaan ja avoimeen olemisen ja yhteistyöskentelyn tilaan tulisi olla lähtökohtana koko kampukseen sulautuvan Pihazzon perustana. Kahviloiden ja ravinto-loiden monikäyttöisyyttä lisää se, että keittiö ja tarjoilutiski voidaan sulkea ravintolatoiminnan loputtua. Alueen palvelut, liikenneyhteydet ja asiakassegmentit mää-rittävät kokonaisuutta. Synergiaetujen saavuttaminen lähiympäristön palveluista hyödyttää kaikkia osapuolia. Erilaisten yksilö- ja ryhmä-työskentelytilojen lisääminen voi vaikuttaa ravintoloissa työskentelyyn. Esimerkiksi kirjaston palvelujen luonteen muuttuminen osoittaa, että painopiste painetuista aineistoista hyllymetreineen on siirtynyt eri-laisten työskentelytilojen, opetuksen sekä monipuolisten tietokantojen tarjoamiseen.
Kuva 4. Kahvilan läheisyydessä on monenlaisia tiloja, jonne voi vetäytyä.
390 391Oppiva kampus
Yhteenveto
Pihazzon kehittämisen tueksi tehdyssä manuaalissa yhdistyvät neljä monikäyttöisen ravintola-, ruokailu- ja kahvilatilan käytettävyyden ja suunnittelun kannalta tärkeää näkökulmaa: asiakkaan, palvelutarjon-nan, tilojen ja suunnittelun näkökulmat. Käytettävyyden ja suunnitte-lun reunaehtoina ovat kestävä kehitys ja yhteiskuntavastuu sekä esteet-tömyys. Näkökulmia on tarkasteltu eri teemojen kautta. (Taulukko 2) Manuaalin teemat on jaettu kolmeen osaan: Miksi -osuus perustelee ratkaisujen tarpeen, Mitä -osuus tarjoaa toimintaehdotuk-sia, ja Esimerkkejä -osuus tarjoaa konkreettisia ratkaisuehdotuksia. Manuaali päättyy tarkistuslistaan, jonka avulla voidaan varmentaa eri kohteiden tarjoumat suhteessa tulevaisuuden suunnitteluajureihin. Manuaali on ennen kaikkea Pihazzojen yhteiskehittämisen ja siihen osallistamisen väline. Kampuksen toimijat, palveluntuottajat, henkilökunta, opiskelijat, vierailijat ja yritykset, jakavat teemoja ja voivat tuoda osaamisensa osaksi kokonaisuutta. Esimerkiksi palvelun-tuottajilta saadaan asiantuntemusta keittiön logistiikkaan, laitteistoon ja mitoituksiin. Toisaalta ravintoloiden ja kahviloiden kehittämisessä voidaan hyödyntää opiskelijaosaamista, mikä osaltaan vahvistaa ravin-toloiden profilointia ja luo kytköksen opiskelijatoimintaan. Pihazzojen kehittäminen vaatii rohkeutta ja uutta ajattelua. Uusien ja täydentävien palveluratkaisujen kehittämiseen tarvitaan joustavia sopimusmalleja ja eri osapuolten yhteistä tahtotilaa. Kokeilut ja näistä oppiminen vaativat riskinottoa, sinnikkyyttä ja luovuutta eri ratkaisuvaihtoehtojen kokeilemiseen. Pihazzojen ideologiaa testataan ja edelleenkehitetään Aallon kampusravintoloiden tarjouman, tilojen ja palvelujen kehittämisessä.
KirjallisuusValtioneuvoston asetus korkeakouluopiskelijoiden ruokailun tukemisen perusteista 2.2.2012/54 http://plus.edilex.fi/kela/fi/lainsaadanto/20120054
Kela ja Valtion ravitsemusneuvottelukunta. 2011. Suositus korkeakouluruokailun periaat-teiksi. Kela. Helsinki. Luettavissa osoitteessa: http://www.ravitsemusneuvottelukunta.fi/files/attachments/fi/vrn/korkeakouluruokasuositus.pdf
Steelcase INC. 2011. Active learning spaces. Yhdysvallat. Luettavissa osoitteessa: http://www.steelcase.com/en/products/category/educational/documents/ses_active_learning_spaces_interactive.final.pdf
Honkanen, J. 2010. Opiskelijaravintoloiden vuokrausliiketoiminnan liiketoimintamallit. Tampereen teknillinen yliopisto. Luettavissa osoitteessa: http://www.tut.fi/idcprod/groups/public/@l102/@web/@p/documents/liit/p020380.pdf
Taulukko 2 Manuaalin rakenne
Kestävä kehitys ja yhteiskuntavastuuKestävä kehitys ja yhteiskuntavastuu
EsteettömyysEsteettömyys
Asiakkaan näkökulmaAsiakkaan näkökulma
Sähköinen viestintäSähköinen viestintä
OpasteetOpasteet
VastaanottoVastaanotto
Ravintolan ja kahvilan brändi
Ravintolan ja kahvilan brändi
Aalto-yliopiston brändiAalto-yliopiston brändi
LiikkuminenLiikkuminen
VierailijatVierailijat
Palvelutarjonnan näkökulma
Palvelutarjonnan näkökulma
ICT-ratkaisutICT-ratkaisut
AukioloajatAukioloajat
NaulakotNaulakot
Tuotteet ja esillepanotTuotteet ja esillepanot
MonikulttuurisuusMonikulttuurisuus
LogistiikkaLogistiikka
PalautePalaute
Tilojen käytön näkökulma
Tilojen käytön näkökulma
Tilojen soveltuvuus yksin ja yhdessä tekemiseen
Tilojen soveltuvuus yksin ja yhdessä tekemiseen
Turva- ja kulkuluvatTurva- ja kulkuluvat
Tavaroiden ja esineiden säilyttäminen
Tavaroiden ja esineiden säilyttäminen
Jonojen muodostuminenJonojen muodostuminen
TilatehokkuusTilatehokkuus
Puhdistus ja siistinä pitäminen
Puhdistus ja siistinä pitäminen
Tapahtumat ja tilojen tilauskäyttö
Tapahtumat ja tilojen tilauskäyttö
Suunnittelun näkökulma
Suunnittelun näkökulma
Tilan joustavuus ja monikäyttöisyys
Tilan joustavuus ja monikäyttöisyys
AistiympäristöAistiympäristö
Keittiön ja tarjoilutiskin sulkeminen
Keittiön ja tarjoilutiskin sulkeminen
Sijainti suhteessa muihin tiloihin ja toimintoihin
Sijainti suhteessa muihin tiloihin ja toimintoihin
Yhteys palveluinfraan alueella
Yhteys palveluinfraan alueella
Palveluntuottajien osallistaminen
Palveluntuottajien osallistaminen
Asiakkaiden osallistaminenAsiakkaiden
osallistaminen
TAULUKKO 2
392 393Oppiva kampus
Kirjoittajat
394 395Oppiva kampus
Miimu AiraksinenTutkimusprofessori, VTT, [emailprotected] Airaksinen (TkT), työskentelee ekotehokkaan rakennetun ympäristön tutkimusprofessorina VTT:llä. Airaksinen on ollut aktii-visesti mukana kehittämässä energiatehokkaita rakennuksia ja alueita esimerkiksi VTT:n EcoCity hankkeissa. Airaksinen on myös ollut kehittämässä Suomen rakentamismääräyskokoelmaa energiatehok-kuuden kannalta. Lisäksi Airaksinen on aktiivinen johtoryhmän jäsen ECTP European Construction Technology PlatformIssa sekä toimii sen tieteellisessä komiteassa kehittämässä energia ja ekotehokkaita alueita ja rakennuksia. Airaksinen on myös aktiivinen EERA European Energy Reseach Alliance:ssa, jossa hän on Smart City ohjelman johto-ryhmässä. Airaksinen toimii lisäksi European Cooperation in the field of Scientific and Technical Research:n evaluaattorina.
Kaisa Airo(VTM, TkT), Aalto-yliopisto, [emailprotected] Airo on sosiologi, joka väitteli joulukuussa rakentamistalou-den laitokselle aiheesta, miten yleisessä keskustelussa ylläpidetään ja murretaan asenteita työtiloja kuten avokonttoreita kohtaan. Hän on työskennellyt jatkuvasti yritysrajapinnassa ja tutkinut useita tilamuutos -caseja. Airo on seurannut henkilökunnan viestintätapoja tilamuutos-prosessin edetessä. Lisäksi hän on kehittänyt työtiloja niin kutsutun ”sosiaalisen suunnittelun” näkökulmasta, jossa keskiössä on tilojen vaikutus organisaation toimintaan. Työuransa aikana hän on tehnyt laaja-alaisesti yhteistyötä mm. Nokian, Senaatti Kiinteistöjen, HP:n, KONEen ja Nordean kanssa. Lisäksi hän on tutkinut ja kehittänyt kauppakeskuksien käytettävyyttä, kampusaluetta sekä business parkke-ja.
Robert ErikssonAsiantuntija, BES Built Environment Services [emailprotected] Eriksson on arkkitehti ja toimii tällä hetkellä asiantuntijateh-tävissä liittyen kestävään aluekehittämiseen, käyttäjien voimaannutta-vaan osallistamiseen sekä muutosjohtamiseen työympäristöjen toimin-nallisessa kehittämisessä. Hänen tutkimusalueensa on monialaisten kehittämisprosessien systematisointi ja toteutus.
Jan-Erik GussanderAsiantuntija, BES Built Environment Services Oy, [emailprotected] Gussander on toiminut BES Built Environment Services Oy:n asiantuntijatehtävissä vuodesta 2010 lähtien, valmistuttuaan diplo-mi-insinööriksi pääaineenaan kiinteistöjohtaminen. Hän on kehittänyt lukuisissa konsulttihankkeissa mm. yritysten liiketoimintamalleja, työympäristöjohtamisen käytäntöjä sekä ympäristöjohtamisen toimin-tamalleja.
Päivi HietanenTyöympäristöpäällikkö, Aalto-yliopisto, [emailprotected]äivi on arkkitehti ja työympäristöpäällikkö, joka kehittää Aalto-yli-opistolle uudenlaisia työja oppimisympäristöjä. Hän pohtii työkseen, miten tilat voisivat tukea sekä yliopiston strategiaa että käyttäjien arkea, ja miten monikasvoinen Aalto-yhteisö voisi osallistua kampuk-sen ja tilojen kehittämiseen. Päivi uskoo hankkeissaan osallistavan suunnittelun ja monialaisen yhteistyön voimaan.
Ari HirvonenVanhempi tutkija, Työterveyslaitos, [emailprotected] Hirvonen toimii Työterveyslaitoksen Terveys ja työkyky- osaamis-keskuksessa vanhempana tutkijana.
Satu Hyökki ja Hannu KaikonenLahden [emailprotected], [emailprotected] ammattikorkeakoulun Kehittämispalveluiden Tilat- ja op-pimisympäristöt tiimissä työskentelevät Hyökki ja Kaikonen ovat ammattikorkeakoulukentän uranuurtajia ja pitkän linjan käyttäjäkes-keisen suunnittelun asiantuntijoita. Heidän taustaltaan löytyy vahvaa käyttäjäkeskeistä otetta noudattava useiden vuosien työskentely käyt-täjä- ja käytettävyystutkimuksen parissa. Kokemuksen tuoma rutiini erilaisten osallistavien menetelmien soveltamisessa on johtanut myös uusien menetelmien kehittämiseen.Tällä hetkellä Hyökki & Kaikonen keskittyvät Niemeen entiseen huonekalutehtaaseen käyttäjävuorovaikutuksessa rakentuneiden kam-pusteesien pohjalta syntyvän monitoimijakampuksen suunnitteluun ja toteutukseen niin tilallisesti kuin toiminallisestikin. Suunnittelutyö toteutetaan heidän työlleen tyypilliseen tapaan vahvassa käyttäjävuo-rovaikutuksessa muotoiluajattelun ja palvelumuotoilun periaatteita noudattaen.
396 397Oppiva kampus
Jaana JokitulppoFT, AsiantuntijaJaana Jokitulppo on toiminut akustiikan ja melun eri asiantuntijatehtä-vissä noin 15 vuoden ajan. Hän on työskennellyt Kuopion yliopistossa, Työterveyslaitoksella ja viimeksi Akukon Oyssä. Hänen erikoisalaansa on eri tilojen ja ympäristön akustinen suunnittelu ja meluntorjunta. Hän on koulutukseltaan filosofian tohtori (v. 2005) ja hänen väitöksen-sä koski vapaa-ajan melun vaikutusta kuuloon.
Päivi JulinFM, analyytikkoPäivi Julin on koulutukseltaan filosofian maisteri, ammatiltaan oiva analyytikko ja sydämeltään luova datanikkari.fi.linkedin.com/pub/päivi-julin/49/677/524
Satu KankaalaKehittämispäällikkö, Aalto-yliopistokiinteistöt [emailprotected] kehittää käyttäjälähtöisiä, tarkoituksenmukaisia, tehok-kaita ja monikäyttöisiä tiloja, joissa käyttäjäkokemus pääsee kukois-tamaan. Sadulla on yli 15 vuoden kokemus kiinteistöalan kehittämis-tehtävistä sekä yksityiseltä että julkiselta puolelta niin Suomesta kuin ulkomailta. Tällä hetkellä Satu vastaa liiketoiminnan kehittämisestä sekä kestävästä kehityksestä Aalto-yliopistokiinteistöt Oy:ssä.
Pirjo KekäläinenTyösuojelupäällikkö, Helsingin yliopisto, [emailprotected] Kekäläisellä (PhD) on laaja kokemus ja osaaminen erilaisista työympäristöistä, erityisesti yliopistoista. Hän on myös työskennellyt Työterveyslaitoksella vanhempana tutkijana erikoisalueenaan sisäym-päristöön liittyvät asiat.
Marko KeinänenTutkija ja tohtorikoulutettava, Tampereen teknillinen [emailprotected] Keinänen on tutkija ja tohtorikoulutettava Rakentamistalou-den- ja johtamisen alueilla Tampereen teknillisellä yliopistolla. Hänellä on yli 12 vuoden kokemus työskentelystä rakentamisen tuotannon parissa. Hänellä on myös laaja kansainvälisen rakennusliiketoiminnan kokemus.
Pekka KetolaCEO, Ideascout Oy, [emailprotected] Pekka Ketola on suunnitellut ja toteuttanut lukuisia Charretteja yhdessä ideascout -tiimin kanssa. Pekalla on 20 vuoden kokemus käyttäjäkeskeisestä suunnittelusta, koulutus- ja valmennustoiminnasta, osallistavasta tuotekehityksestä, innovaatiojohtamisesta, uusien tekno-logioiden muuttamisesta tuotteiksi ja palveluiksi, sekä innovatiivisesta yritystoiminnasta. Pekka on ideascout Oy:n toimitusjohtaja.
Inka KojoTohtorikoulutettava, Aalto-yliopisto, [emailprotected] Kojo on työtiloihin erikoistunut tutkija joka tekee väitöskirja-tutkimusta käyttäjälähtöisistä yhdessä tekemisen tiloista ja paikoista Aalto-yliopiston Insinööritieteiden korkeakoulussa.
Anssi JoutsiniemiAnssi Joutsiniemi (s. 1970) toimii Tampereen teknillisen yliopiston (TTY) EDGE laboratorion johtajana. Laboratorion yhtenä keskeisenä osaamisalueena ovat paikkatieto-ohjelmien hyödyntäminen suun-nittelussa sekä kaupunkirakenteellisen muutoksen mallintaminen. Koulutukseltaan Joutsiniemi on arkkitehti ja tekniikan tohtori. Yhdys-kuntarakenteeseen ja paikkatietoon liittyvää tutkimusta Joutsiniemi on tehdyt viimeiset kymmenen vuotta. Lisäksi hän toimii aluetieteen dosenttina Helsingin yliopistossa ja Yhdyskuntasuunnittelu-lehden päätoimittajana.
398 399Oppiva kampus
Marjaana LahtinenTeemajohtaja, Työterveyslaitos, [emailprotected] Lahtinen (PsT), on työskennellyt Työterveyslaitoksella vuodesta 1985 alkaen ja toiminut yli 15 vuoden ajan sisäympäristöä koskevan tutkimuksen ja asiantuntijatyön parissa. Hänellä on pitkä kokemus myös työyhteisöjen toimivuuden kehittämisestä.
Harri LindholmKliinisen fysiologian erikoislääkäri, Työ[emailprotected] Lindholm (LT) toimii ylilääkärinä Työterveyslaitoksen Terveys ja työkyky- osaamiskeskuksessa. Hänellä on pitkä kliininen ja tieteellinen kokemus työympäristön fysikaalisten tekijöiden vaikutuksista elimis-tön fysiologiseen toimintakykyyn ja terveyteen.
Kasvatuspsykologian professori, Helsingin yliopisto, [emailprotected] professori Kirsti Lonka on koulutukseltaan psy-kologian tohtori. Hän työskentelee Helsingin yliopistossa. Kirsti Lonka tutkii mm. yliopisto-opiskelijoiden oppimista, motivaatiota ja hyvin-vointia sekä tulevaisuuden oppimisympäristöjä. Vuonna 2012 hän sai Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan (HYY) ”Hyvä opettaja – ma-gister bonus” –palkinnon sekä Helsingin yliopiston ”Vuoden viestijä” –palkinnon. Hänen uusimmat hankkeensa ovat Suomen Akatemian Mind-ohjelman ”Kuilu diginatiivien oppimisen ja koulun käytäntöjen välillä?” blogs.helsinki.fi/mindthegap sekä RYM SHOK Sisäympäristöt –hankkeessa oppimisympäristöjen pedagogista suunnittelua käsittelevä hanke www.rym.fi. Kirsti Lonka on suosittu keynote-puhuja ja tuttu mm. YLE1:n tv-sarjasta Avara Ihmisluonto (2013). Hänen kirjallinen tuotantonsa on hyvin laaja, kattaen tieteellisiä alkuperäisartikkeleita sekä yleistajuisia oppikirjoja. Hän on myös aktiivinen sosiaalisessa mediassa Twitter: @kirstilonka www.kirstilonka.fi
Kirsti Lonka
Anette LundströmProjektitutkija, Agora Center, Jyväskylän yliopisto, [emailprotected] Lundström (KM, kasvatustiede) työskentelee projektitutkijana Ihmisläheinen teknologia -tutkimusalueella Jyväskylän yliopiston Ago-ra Centerissä. Vuodesta 2012 lähtien hänen tutkimuksensa monitietei-sissä projekteissa on kohdistunut yhteissuunnitteluun, oppimistilojen käytettävyyden arviointiin, 2000-luvun taitoihin, lapsille suunnattujen (mobiilli)pelien ja verkkosivujen kehittämiseen sekä lapsen oikeuk-siin. Katso lisää: fi.linkedin.com/pub/anette-lundström/83/343/716/, https://agoracenter.jyu.fi/projects/indoor
Inka MikkonenÄidinkielen ja kirjallisuuden opettaja, Jyväskylän koulutuskuntayhtymä,[emailprotected] (FT) työskentelee äidinkielen ja kirjallisuuden opettajana Jyväskylän koulutuskuntayhtymässä. Hänellä on pitkä kokemus lukion äidinkielen ja kirjallisuuden opetuksesta. Vuosina 2012–2014 hän on toiminut tutkimuskoordinaattorina Jyväskylän yliopiston Agora Cente-rissä. Innovatiiviset oppimisympäristöt ja ihmisläheinen teknologia -tut-kimusalueilla hänen tutkimusfokuksina ovat oppimisen ja uuden tiedon luomisen tilat, 2000-luvun taitojen arviointi ja teknologian opetuskäyttö.http://fi.linkedin.com/pub/inka-mikkonen/78/783/221https://agoracenter.jyu.fi/projects/indoor
Sami KärnäErikoistutkija, Aalto-yliopisto, [emailprotected] Kärnä on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri ja teknii-kan tohtori. Hän työskentelee erikoistutkijana rakennustekniikan laitoksella. Sami Kärnän vuonna 2009 valmistunut väitöskirja käsitteli asiakastyytyväisyyttä rakentamisessa. Hän on julkaissut yli 60 kansain-välistä julkaisua liittyen asiakastyytyväisyyteen, palvelujen laatuun ja toiminnan mittaamiseen. Hänen fokusalueena on ollut rakennus- ja kiinteistöalan osapuolten palautesystematiikan ja laadun tulosmitta-reiden sekä käytännön työkalujen kehittäminen. Vuonna 2009 hänet palkittiin Teknillisen korkeakoulun laatupalkinnolla hänen laatuun liit-tyvän menestyksekkään tutkimustyön johdosta. Hän on myös tämän julkaisun toimittaja.
Ville KorpinenPerustaja, Asiakaskehitystoimisto Kuowi Osakeyhtiö, [emailprotected] Korpinen on kansainvälisesti suuntautunut liiketoimintamallifa-ni, jolla on kauppatieteiden maisterin tutkinto Tampereen yliopistosta. Vuonna 2014 hän perusti pienen palveluliiketoiminnan konsultoin-titoimiston, joka auttaa asiakkaitaan kehittämään parempia palveluja hyödyntämällä liiketoimintamalliajattelua, asiakaskehitysprosessia ja ketteriä menetelmiä. Vapaa ajallaan Ville matkustaa, nauttii ruuanlai-tosta ja harrastaa mäyräkoiransa kanssa.
400 401Oppiva kampus
Marja NaaranojaDosentti, Vaasan yliopisto, [emailprotected] on analysoinut rakennushankkeiden osallisten yhteistyötä ja päätöksentekoa ja toimii dosenttina Vaasan yliopistossa.
Suvi NenonenTutkimuspäällikkö, Aalto-yliopisto, [emailprotected] Nenonen, Ph.D, toimii tutkimuspäällikkönä Aalto-yliopiston Insi-nööritieteiden korkeakoulussa sekä dosenttina Tampereen teknillisessä korkeakoulussa. Tutkimuksessaan hän keskittyy työtilajohtamiseen jota hän tarkastelee erityisesti käytettävyyden sekä fyysisen, sosiaalisen ja virtuaalisen tilan kautta.
Olli NiemiDosentti, Suomen yliopistokiinteistöt Oy, [emailprotected] Niemi on toiminut Tampereen teknillisellä yliopiston rakenta-mistalouden laitoksen tutkijana ja opettajana 13,5 vuotta, Tampereen Teknologiakeskus Hermian toimitusjohtajana 13,5 vuotta, NCC:llä projekti- ja kehitysjohtajana 5 vuotta ja Suomen Yliopistokiinteistöt Oy:n tutkimus- ja kehitystoiminnasta vastaavana dosenttina vuoden 2010 huhtikuusta alkaen. Niemi on kiinnostunut työ tekemisen, oppimisen ja asumisen ympäristöjen kehittämisestä sekä muutosten johtamisesta yhteiskunnan ja yritysten kaikilla tasoilla. Hän on pitänyt lukemattomia aiheisiin liittyviä yli-innokkaita esitelmiä eri foorumeilla ympäri maailmaa, antanut useita haastatteluja ja kirjoitellut harvak-seen juttuja lehtiin ym. julkaisuihin.
Sanna PeltoniemiProjektitutkija, Arkkitehtuurin laitos, Tampereen teknillinen [emailprotected] Sanna Peltoniemi työskentelee projektitutkijana Tampereen teknillisen yliopiston Arkkitehtuurin laitoksella. Väitöskirjatutkimuk-sessaan hän tarkastelee käyttäjälähtöistä ja osallistavaa suunnittelua viestinnän ja tietojohtamisen näkökulmasta.
Noora PihlajarinneTampereen teknillinen yliopisto, Arkkitehtuurin [emailprotected] Pihlajarinne on tohtorikoulutettava, jota kiinnostaa erityisesti rakennetun ympäristön mahdollisuus vaikuttaa suoraan ihmismielen toimintoihin kuten vireystilaan, oppimiseen ja luovuuteen.
Jenni PoutanenAssistentti, Arkkitehtuurin laitos, Tampereen teknillinen [emailprotected], tohtorikoulutettava Jenni Poutanen valmistelee väitöskir-jaansa korkeakouluasteen epämuodollisista ja sosiaalisista oppimis-tiloista Tampereen teknillisen yliopiston Arkkitehtuurin laitoksella. Poutanen opettaa rakennussuunnittelua ja on toimessaan järjestänyt kokeellisia kursseja oppimistiloista ja osallistavasta suunnittelusta. Poutanen sai RYM Award 2013 kunniamaininnan kehittämistään Pop Up –demonstraatioista ja työstään tutkimushankkeessa. Pop Up -konsepti mahdollistaa ideoiden nopean ja edullisen testaamisen, sekä jalostamisen.
Janne PorkkaErikoistutkija ja jatko-opiskelija, Teknologian Tutkimuskeskus [emailprotected] on julkaissut yli kymmenvuotisen tutkijanuransa aikana yli 20 konferenssipaperia, yhden artikkelin ja lukuisia raportteja. Hän on kiinnostunut suunnittelun kehittämisestä rakennusalalla, liittyen tek-nologioihin, visualisointeihin ja toimivuuden tarkasteluun esimerkiksi mittareiden avulla. Lue lisää: http://cic.vtt.fi/jporkka.
Tiina MäkeläTutkija, Tietotekniikan laitos, Jatko-opiskelija, Opettajankoulutuslaitos, Jyväskylän yliopisto, [emailprotected] Mäkelä työskentelee Innovatiiviset oppimisympäristöt tutkimus-alueen tutkijana. Hänen kansainvälisesti orientoitunut tutkimuksensa fokusoituu toisaalta 2000-luvun oppimisympäristöjen yhteiskehittä-miseen ja toisaalta teknologisten oppimisratkaisujen globalisointiin ja lokalisointiin. Tässä kirjassa kuvattu tapaustutkimus on osa hänen valmisteilla olevaa opiskelijoiden osallistamista oppimisympäristöjen yhteissuunnittelussa käsittelevää väitöskirjaansa.
402 403Oppiva kampus
Katri-Liisa PulkkinenFuture Learning Environments Research Group, Aalto University, [emailprotected] Pulkkinen on arkkitehti (M.Sc.) ja tohtorikoulutettava. Hän työskentelee Aalto Yliopistossa Yhdyskuntasuunnittelun tutkimus- ja koulutusryhmässä (YTK). Katri-Liisa Pulkkinen luennoi Aallossa sus-tainability- ja systems thinking -aihepiireistä ja opettaa monialaisessa Creative Sustainability-maisteriohjelmassa. Systeemilähestymistavassa hänen kiinnostuksensa liittyy kestävyyden ja kestävien elämäntapojen omaksumisen systeemisiin kysymyksiin, erityisesti emergenssiin ja muutoksen dynamiikkaan. Valmisteilla oleva väitöskirja tarkastelee pioneeritoimijoiden merkitystä systeemisessä muutoksessa kohti kestävää kehitystä.
Rauno PääkkönenDosentti, Työterveyslaitos, [emailprotected] Pääkkönen (TkT) on tehnyt työuransa Työterveyslaitoksella työhygieenikkona, tutkijana, tiimipäällikkönä ja teemajohtajana. Hänen erikoisalansa ovat fysikaaliset tekijät työympäristössä, joihin akustiikkakin kuuluu. Hän on koulutukseltaan fyysikko, väitellyt Tampereen teknillisellä korkeakoululla pientaajuisten impulssimelujen torjuntakeinoista ja hän on fysikaalisen työhygienian dosentti Tampe-reen teknillisellä yliopistolla. Hän on julkaissut yli 500 tieteellistä tai yleistajuista artikkelia tai kirjaa alan lehdissä. Hän toimii myös ympä-ristöasiantuntijaneuvoksena korkeimmassa hallinto-oikeudessa.
Hannu RintamäkiTutkimusprofessori, Työterveyslaitos, [emailprotected] Rintamäki toimii tutkimusprofessorina Työterveyslaitoksen Terveys ja työkyky-osaamiskeskuksessa.
Eelis RytkönenTohtorikoulutettava, Aalto-yliopisto, [emailprotected] Rytkönen on kiinnostunut sosioteknisistä ilmiöistä ja tilasuunnit-telusta organisaatioissa. Hän työskentelee Aalto-yliopistossa väitöskir-jaansa viimeistellen aiheena Kampusjohtamisen dynamiikka tilallisessa muutoksessa. Eeliksellä on kandidaatintutkinto Kiinteistötaloudesta ja tieteidenvälinen diplomi-insinöörin tutkinto International Design Business Management –ohjelmasta (IDBM). Eelis innostuu kavereis-ta, extreme-urheilusta, musiikista, reissaamisesta ja ihmisistä, jotka tekevät juttuja.
Alpo SalmistoTohtorikoulutettava, Tampereen teknillinen [emailprotected] Salmisto valmistui vuonna 2008 diplomi-insinööriksi Rakennus-tekniikan laitokselta Tampereen teknillisestä yliopistosta. Siitä lähtien hän työskennellyt opetustehtävissä ja tohtorikoulutettavana Raken-nustekniikan laitoksella. Hänen tutkimusintressejään ovat erityisesti oppiminen ja oppimisympäristöt sekä rakennusalan insinöörien tulevaisuuden kompetenssialueet.
Niclas SandströmTohtorikoulutettava, Helsingin yliopisto, [emailprotected] Sandström (FM, VTM viestintä, 2015), on tohtorikoulutettava Helsingin yliopiston kasvatuspsykologian tutkimusryhmässä. Hän teki ensin 180 asteen käännöksen biotieteistä kielitieteisiin, ja sieltä edelleen 90 asteen vinkkelissä oppimiseen ja oppimisympäristöihin. Sandström on viime vuosina ollut erityisen kiinnostunut oppimisesta ja oppimisen niin fyysisistä kuin sulautuvistakin ympäristöistä. Hän on kirjoittanut käyttäjäkokemuksista sekä tilojen käytettävyydestä monialaisessa, luovassa ja intensiivisessä verkostoituneessa tietotyös-sä. Sandström on tutkinut myös adaptiivista muutosjohtamista sekä diskurssien ja vallan semiotiikkaa oppimisen ja osaamisen johtamisen näkökulmista. Jos hän rakentaisi oman talon nyt, se olisi massiivipuu-talo.
Tiina SekkiEnergia-asiantuntija, Aalto-yliopistokiinteistöt [emailprotected] Sekki on diplomi-insinööri ja työskentelee tällä hetkellä ener-gia-asiantuntijana Aalto-yliopistokiinteistöt Oy:ssä. Hänen työtehtävi-nään on yhtiön omistamien kiinteistöjen energiatehokkuuden edistä-minen sekä kampusalueen tavoitteen, Energiaomavarainen Otaniemi 2030, tehtävät. Hänen tutkimusalueensa liittyy opetusrakennusten energiankulutuksen arviointiin.
404 405Oppiva kampus
Aija StaffansJohtava tutkija, Land Use Planning and Urban Studies Group, Aalto yliopisto, [emailprotected] Staffans (TT) toimii johtavana tutkijana Aalto yliopiston Yhdys-kuntasuunnittelun tutkimus- ja koulutusryhmässä (YTK). Hän opettaa kaupunkisuunnittelua ja vetää tutkimusryhmää, jonka fokusalueita ovat muun muassa kaupunkisuunnittelu ja sen prosessit sekä asuina-lueiden kehittäminen. Hänen tutkimusintressejään ovat suunnittelu-käytäntöjen kestävyys ja digitalisoituminen älykkäiden kaupunkien kontekstissa. Hän on edelläkävijä myös osallistavien menetelmien, di-gitaalisten ja vuorovaikutuksellisten ympäristöjen kehittäjänä kaupun-kien kehittämisessä. Viime aikoina hän on myös osallistunut aktiivi-sesti ja ollut käynnistämässä Aalto Built Environment Lab ABE:a, joka on uusi interaktiivinen mallinnus- ja visualisointitila Aalto-yliopiston insinööritieteiden korkeakoulussa.https://people.aalto.fi/index.html?profilepage=isfor#!aija_staffans
Virpi RuohomäkiErikoistutkija, Projektipäällikkö, Työ[emailprotected]ö- ja organisaatiopsykologi Virpi Ruohomäki (FT, Tekn.lis, PsyM), johtaa monitieteisiä työympäristöjen tutkimushankkeita. Hänellä on yli 15 v. kokemus tietotyön ja uusien työnteon tapojen tutkimisesta sekä osallistuvasta suunnittelusta ja organisaatioiden kehittämisestä. Hän on julkaissut yli sata artikkelia.
Pekka TuominenTutkija, VTT, [emailprotected] Tuominen on rakennusten ja yhdyskuntien ekotehokkuuteen erikoistunut tutkija, joka on aiemmassa työssään kehittänyt energiate-hokkuuden arviointiin käytettäviä indikaattoreita ja laskentatyökaluja. Hän on tutkinut myös energiatehokkuusinvestointien kannattavuutta ja kansantaloudellisia vaikutuksia.
Sari TähtinenTutkijatohtori, Aalto-yliopisto, sari.tahtinen@aaltoSari Tähtinen on arkkitehti ja tekniikan tohtori. Hän työskentelee tällä hetkellä Aalto-yliopistossa Yhdyskuntasuunnitelun tutkimus- ja kou-lutusryhmässä (YTK), keskittyen erityisesi Aalto Build Environment Laboratory (ABE) hankkeeseen ja kampuskehittämisen kysymyksiin. Hän on erityisen kiinnostunut kuvasta sekä kuvallisuuden ja kuvallis-ten käytäntöjen kysymyksistä arkkitehtuurin ja kaupunkisuunnittelun kontekstissa.
Lauri VaaraKM, Helsingin yliopisto, [emailprotected] Vaara työskentelee tohtorikoulutettavana Helsingin yliopistossa kasvatuspsykologian tutkimusryhmässä. Hän on työskennellyt RYM Sisäympäristö-hankkeessa aktiivisesti vuodesta 2011 lähtien. Työssään yliopistolla hän on perehtynyt monipuolisesti innostavien oppimis-ympäristöjen kehittämiseen niin oman tutkimuksen kuin käytännön kehitystyön kautta.
Tommi VehviläinenJohtava sisäympäristön asiantuntija, Sirate Oy, [emailprotected] Vehviläinen on valmistunut diplomi-insinööriksi Tampereen teknillisestä korkeakoulusta ja hän on johtava sisäympäristön asiantun-tija Sirate Oy:ssä. Hän on aikaisemmin työskennellyt mm. Työterveys-laitoksella ja ISS Oy:ssä.
Jyrki YläoutinenArkkitehti, Workspace Oy, [emailprotected] Yläoutinen toimii johtavana työympäristöasiantuntijana Work-space Oy:ssä. Lisäksi hän toimii Tampereen Teknillisessä Yliopistossa väitöskirjatutkijana aiheenaan laboratorioympäristöjen kehittäminen.
406 407Oppiva kampus
RYM-SHOKSisäympäristö
Rakennetun ympäristön strategisen huippuosaamisen keskittymän Sisäympäristö ohjelman toteutui vuosina 2011-2015. Ohjelman visio “Edistetään tilan käyttäjien tuottavuutta, viihtyvyyttä ja terveyttä ekologisesti kestävällä tavalla” on ollut tähtäimessä myös sen laajassa työpaketissa Tulevaisuuden oppimisympäristöt.
Työpaketin veturina on toiminut Suomen Yliopistokiinteistöt Oy ja se aikoo hyödyntää monitieteisen tutkimustyön tuloksia yli miljardin euron investoinneissa, joita se tekee lähimmän 10 vuoden aikana. Tut-kijoita hankkeessa on ollut useasta suomalaisesta tutkimuslaitoksesta ja –organisaatiosta. Mukana olivat myös Aalto-yliopistokiinteistöt Oy sekä Helsingin yliopistokiinteistöt Oy sekä muita yksityisen sektorin toimijoita.
Suomen Yliopistokiinteistöt Oy demoissa on tutki4u uusien 5lojen, olosuhteiden, suunni4eluprosessien ja palveluiden
vaiku4avuu4a toimintaan
SYKLinki moni+latoimisto + ilman lainaus
UBIKO monipaik. UBIKO akust.
Monikäy;. aula
Moni+latsto tutk
Vuorovaik LS2
Käytäväkahvila
Lukio
OASIS
SIMSpace
Spacelab
Monikäy;. ravintola
Tulev. op.ymp
Educarium
Kauppakorkea
Kielikeskus
Musica 24/7
BIG Room
Ilman lainaus
Medisiina B
Fys. avoin op.lab
CMT op. toimitus
Ravintolan valot
Halli5 labra
SYKCity co-‐working tsto
POPup kirj.
Labra + 24/7
NK: charr. +WS
Prosessidemo Tilademo Olosuhdedemo Palveludemo Demojen sisällöt
2010 2011 2012 2013 2014 2015
NK: valaistus
TUKEMO valot+akust.
POPup aula
Biologian suunn. LEAF LAB
Kampusdemot Lapin yliopisto Turun yliopisto Lappeenranta Jyväskylän yo Tampereen yo Itä-‐Suomen yo Oulun yo Tampereen Teknillinen yo
SYKOy:n oma toimisto
Moni+latsto Oppimisymp.
Toimintamallina Suomen Yliopistokiinteistö Oy on kehittänyt ns. demonstraatiohankkeet. Niissä on opittu miten voidaan yhteisesti kehittää erilaisia ratkaisuja käyttäjien ja suunnittelijoiden kanssa, millaista on suunnitella perinteistä poikkeavaa oppimisympäristöä ja millaista niitä on rakentaa. Niinikään uudenlaiset tavat käyttää tilaa toiminnan tukena sekä millaista uusia ratkaisuja on markkinoida ovat olleet oppimisen sisältönä. Demonstraatioihin pohjautuva työskentely on jalkauttanut tutkimusta: tieto siirtyy tutkijoilta suunnittelijoille, rakentajille ja käyttäjille hyvin konkreettisella tavalla. Demonstraatiota on tehty prosesseista, tilaratkaisuista, sisäympäristöolosuhteista ja pal-veluista kampuksilla. Vastaavia demonstraatioita on tehty Helsingin yliopistossa mm. laboratorioihin liittyen sekä Aalto-yliopistossa mm. epämuodollisiin sekä monialaisiin oppimisympäristöihin liittyen.
Kuva: Suomen Yliopistokiinteistöjen demonstraatiohankkeet Sisäympäristö-ohjelman aikana
Oppiva kampus -kirja on kokoelma artikkeleja tutkimus- ja kehittämistyöstä tulevaisuuden
oppimistympäristöihin liittyen Sisäympäristö-ohjelmassa. Se on monialainen ja moniääninen
katsaus kampusten kehittämiseen tueksi ja innostukseksi kaikille niille, jotka pohtivat missä
ja miten opimme, tutkimme ja teemme työtä.
Oppiva kampus-kirjan lukuja yhdistää halu kehittää ja oppia yhdessä.
Liity joukkoon.